Робин Кук
Треска

Превод от английски: Емилия Михайлова, 1993

chitanka.info

За удовлетворение на моето семейство; започната с моите родители, сега споделена и от моята съпруга.

„… най-силният човек на света е този, който застава сам срещу него.“

Хенри Ибсен, „Враг на хората“

Пролог

Отровните молекули на бензола нахлуха в костния мозък подобно водите на неукротим поток. Чуждият химикал се вля в кръвта и промъквайки се между фините бодлички на опорната кост, навлезе до най-отдалечените кътчета на нежната тъкан. Като обезумяла орда варвари, понесена в атака срещу Рим. И резултатът от атаката им беше еднакво разрушителен. Съвършената структура на костния мозък, създадена да произвежда клетъчната маса на кръвта, капитулира пред завоевателите.

Превзета беше всяка клетка, изложена на сблъсъка с бензола. Поради естеството си, химикалът прорязваше клетъчните мембрани така, както ножът се врязва в маслото. Червени клетки или бели, млади или узрели, нямаше значение. В някои клетки — щастливци, където нахлулите молекули бензол бяха малобройни, ензимите успяха да се преборят. При повечето други, разрушаването на вътрешните мембрани последва незабавно.

Само за няколко минути концентрацията на бензола достигна до точка, при която хиляди отровни молекули вече бяха достигнали до самото ядро на костния мозък, до примитивните, с фина структура зародишни клетки. Това бяха ядрата с активно деление, източникът на циркулиращите кръвни телца, и изпълнявайки тази си роля, носеха в себе си историята на милиони години еволюция. Точно тук, възпроизвеждана стъпка по стъпка, се съхраняваше невероятната мистерия на живота, една система, организирана по начин, по-фантастичен и от този на най-смелите научни сънища. Бензоловите молекули грубо и поголовно нахлуха в тези неуморно възпроизвеждащи клетки, слагайки край на хода на системното възобновяване на молекулите на дезоксинуклеиновата киселина. Болшинството от тях прекратиха жизнесъздаващите си функции с внезапен, агонизиращ стон или, лишени от тайнствените команди на Центъра, се заблъскаха в зашеметяващ, хаотичен вихър, като обезумели от смъртна болка животни в очакване на неизбежния си край. Когато бензоловите молекули бяха отмити и изхвърлени от организма чрез многократно преливане на чиста кръв, костният мозък би могъл да се възстанови, ако не беше му попречила една-единствена зародишна клетка. Години наред тази клетка създаваше внушително потомство от бели кръвни телца, чиято функция, по някаква ирония на съдбата, беше да помагат на тялото в борбата му с чуждите нашественици. Щом бензолът проникна в ядрото й, той разруши една много специфична част от дезоксинуклеиновата киселина, но не уби клетката. Би било много по-добре, ако клетката беше загинала, защото сега бензолът наруши финото равновесие между възпроизвеждането и съзряването. В клетката незабавно се извърши деление и новите дъщерни клетки наследиха придобития дефект. Те повече не се вслушваха в тайнствените команди на Центъра и не узряха в нормални бели кръвни телца. В замяна на това се подчиняваха на необуздания си стремеж да възпроизвеждат самите себе си в мутиралата си същност. Въпреки че изглеждаха относително нормални в тъканта на костния мозък, те всъщност бяха различни от другите бели кръвни телца. Присъщата им повърхностна лепкавост липсваше и поглъщаха хранителните вещества с тревожно егоистична скорост. Бяха се превърнали в паразити между стените на собствения си дом.

Само след двадесет деления от тези извънзаконови клетки съществуваха вече над милион. След двадесет и седмото деление наброяваха над милиард, а после започнаха да се откъсват от масата на средата си. Първо малко ручейче от болни клетки навлезе в кръвообращението, после непрекъснат поток, накрая порой. Те се втурнаха из тялото, нетърпеливи да установят свои собствени плодородни колонии. След четиридесет деления възлизаха на повече от трилион.

Беше началото на агресивна, остра миелобластична левкемия в тялото на съзряващо момиче, започнала на двадесет и осми декември, два дни след дванадесетия й рожден ден. Името й беше Мишел Мартел и тя не подозираше нищо; имаше само един симптом — беше в треска!

Първа глава

Едно студено януарско утро колебливо се прокрадваше над Шафсбъри, Ню Хемпшир. С бавното просветляване на небето сенките неохотно започваха да бледнеят, разкривайки безизразна, сива облачна пелена. Щеше да вали и въпреки студа, във въздуха се усещаше хапещ влажен полъх; остро напомняне, че там, далеч на изток, лежеше Атлантикът.

Червените тухлени сгради на Шафсбъри се гушеха по бреговете на реката Потомак, подобно на сенки на призрачен град. Реката беше гръбнакът, жизненият сок на града. Извираше от натежалите от сняг бели планини на север и се спускаше към морето на югоизток. По криволичещия път край града спокойният й ход се нарушаваше единствено от разпадащ се язовир и едно голямо водно колело, което вече не се въртеше. Подредени по речния бряг, един след друг се нижеха силуетите на замлъкнали фабрики, сега неми свидетели на една по-процъфтяваща епоха, когато щатът Нова Англия беше център на текстилната индустрия. В най-южния край на града, недалеч от главната улица, последната от редицата текстилни някога фабрики, сега се използваше от една химическа фирма „Рисайкъл Лтд.“ и обработваше вторично каучук, пластмаси и винилни отпадъци. Струйка парлив, сив пушек се издигаше от огромния, подобен на фалос комин и се смесваше с облаците. Върху цялата област лежеше тежката, задушаваща миризма на изгоряла гума и пластмаса. Около сградата бяха разхвърляни огромни купища употребявани автомобилни гуми, подобно на торните отпадъци, изхвърляни от стомаха на гигантско чудовище.

Южно от града, реката течеше между нижещи се един след друг гористи хълмове, пресичани от заснежени ливади и оградени от каменни зидове, издигнати от обитателите отпреди триста години. На десет километра южно от града реката правеше ленив завой надясно и образуваше идилично полуостровче земя, с площ не по-голяма от три декара. В средата му имаше плитко езерце рибарник, свързано с реката чрез провлак. Зад езерцето се издигаше хълм, украсен на върха от викторианска ферма с бели огради, островърхи покриви и натруфени, пищни первази. Дълга, виеща се алея, оградена от дъбове и кленове от двете страни, отвеждаше към шосе 301 и после на юг, към щата Масачузетс. На двадесет и пет метра северно от къщата, имаше малка, белязана от годините стопанска сграда, сгушена сред вечно зелен шубрак. Построено върху колове в края на езерцето, се виждаше миниатюрно копие на основната сграда — сега то беше всъщност колиба, превърната в къщичка за игра.

Би могло да се каже, че гледката бе един красив пейзаж от Нова Англия, като рекламна снимка от януарски пейзаж, ако нямаше една малка, ужасяваща подробност: в рибарника не плуваха риби, а в радиус на два метра около него не растеше трева.

Вътре, в живописната бяла къща, бледата утринна светлина се процеждаше през дантелени завеси. Малко по малко, сипващата се зора избутваше Чарлз Мартел от дълбините на спокойния му сън. Той сънливо се обърна на лявата си страна, потапяйки се в чувството на удовлетворение, на което се страхуваше да се поддаде през последните две години. Сега в живота му имаше усещане за ред и сигурност; Чарлз никога не беше се надявал да го изпита отново, след като поставиха диагнозата на първата му съпруга — лимфома. Тя беше починала преди девет години и беше оставила на Чарлз задачата да отгледа трите им деца. Животът наистина се бе превърнал в изпитание.

Но сега това принадлежеше към миналото и ужасната рана бавно бе зараснала. А после, за негова изненада, дори празнината се бе запълнила. Преди две години се бе оженил повторно, но все се боеше да признае пред себе си, че животът му се бе променил към по-добро. Беше по-лесно, а и по-безопасно, да се концентрира върху работата си и върху ежедневните изисквания на семейния живот, отколкото да заживее с това новопридобито усещане и така да се подложи на рисковете да се разочарова заради най-лесно уязвимото от всички чувства — щастието. Обаче Катрин, новата му съпруга, затрудняваше тази задача, защото по природа беше личност, изпълнена с радост и себеотдаване. Чарлз се влюби още в първия ден, когато я срещна и пет месеца по-късно се ожени за нея. Последните две години само засилваха чувствата му.

С отдръпването на мрака, Чарлз можеше да наблюдава спокойния профил на спящата си съпруга. Спеше по гръб, дясната й ръка неволно беше отдръпната назад над главата, кротко отпусната над възглавницата. Изглеждаше много по-млада от своите тридесет и две години, един факт, който в началото подчертаваше тринадесетгодишната разлика във възрастта им. Чарлз беше на четиридесет и пет и признаваше, че изглежда точно на толкова. Но Катрин имаше вид на двадесет и пет. Облегнат на лакът, Чарлз се загледа в нежните й черти. Проследи с поглед триъгълничето коса, очертаващо горния край на челото и после меките кафяви вълни, спускащи се надолу по рамото. Лицето й, озарено от ранната утринна светлина, изглеждаше лъчезарно и погледът на Чарлз се плъзна по леко извитата форма на носа й, улови потрепването на ноздрите при равномерното й дишане. Наблюдавайки я така, дълбоко от тялото му се надигна тръпка на желание.

Погледна към будилника — оставаха двадесет минути до ставане. С благодарност се отпусна пак на топло под пухената завивка и долепи тяло до жена си, удивен от обзелото го чувство на блаженство. Дори се изпълни с надежда за дните си в института. Работата напредваше с все по-бързо темпо. Усети нотка на възбуда. А какво ако той, момчето от Тийне, Ню Джърси, успее да направи първата истинска крачка за разбулването на тайната на рака? Чарлз знаеше, че вероятностите за това все по-често растяха, а иронията беше там, че той по принцип не беше учен, не беше се подготвял за изследователска работа. Беше лекар-интернист, специализиращ в областта на алергичните заболявания, когато Елизабет, първата му съпруга, се разболя. А когато тя почина, той се отказа от доходната си практика в клиниката, за да остане щатен сътрудник в проучвателния институт Уайнбъргър. Това беше неговият начин да реагира на смъртта й, въпреки че някои от колегите му изразиха мнение, че промяната в кариерата не е най-правилния път за решаване на подобен проблем, той успя да просперира в новата среда.

Катрин, усещайки, че съпругът й е буден, се обърна и се намери притисната в прегръдките му. Изтривайки съня от очите си, тя погледна към Чарлз и се засмя. Изражението му беше така необичайно закачливо.

— Какво се върти из ранобудната ти главица? — попита го усмихната тя.

— Просто те гледах.

— Чудесно! Сигурна съм, че изглеждам в най-добрата си форма — каза Катрин.

— Изглеждаш отвратително! — подразни я Чарлз, оправяйки кичура гъста коса, паднал на челото й.

Катрин, вече по-будна, почувства настойчивостта на възбудата му. Плъзвайки ръка по тялото му, се сблъска с нарасналия му пенис.

— И какво е това? — попита тя.

— Не поемам отговорност — каза Чарлз. — Тази част от анатомията ми си има собствен мозък.

— Нашият папа поляк казва, че мъжът не трябва да пожелава жена си.

— Не съм я пожелал, мислех си за работата — продължи да се шегува Чарлз.

Когато първите снежинки се докоснаха до островърхите покриви, телата им се сляха с онази дълбочина от страсти и нежност, която никога не преставаше да изумява Чарлз. После будилникът звънна. Денят започна.

Мишел можеше да чуе как Катрин вика някъде от далеч, прекъсвайки съня й: тя и баща й прекосяваха някакво поле. Мишел се опита да игнорира гласа, но той пак се чу. Усети някаква ръка на рамото си и когато се обърна, очите й срещнаха усмихнатото лице на Катрин.

— Време е за ставане! — ведро обяви втората й майка.

Мишел въздъхна дълбоко и кимна с глава, за да й покаже, че се е събудила. Прекара лоша нощ, изпълнена със сънища, тревожни сънища, които я оставиха обляна в пот. Беше й горещо под завивките и студено без тях. Няколко пъти през нощта си помисли дали да не отиде при Чарлз. Щеше да отиде, ако баща й беше сам.

— Мили боже, изглеждаш съвсем зачервена! — каза Катрин, докато дърпаше завесите. Протегна ръка и докосна челото на Мишел. Беше горещо. — Мисля, че отново имаш температура — каза съчувствено Катрин. — Зле ли ти е?

— Не — бързо отрече Мишел. Не искаше пак да е болна. Не искаше да пропусне училище и да стои в къщи. Искаше да стане от леглото и да направи портокаловия сок, който си беше нейна постоянна задача.

— По-добре да ти измерим температурата все пак — каза Катрин, влизайки в съседната баня. Появи се след малко, като тръскаше в ръката си термометър и проверяваше скалата му. — Ще ни отнеме само една минута и после ще знаем със сигурност. — Пъхна термометъра в устата на Мишел: — Под езика. Ще се върна, след като вдигна момчетата.

Вратата се затвори и Мишел извади термометъра от устата си. Даже за това толкова кратко време, живакът се беше покачил на 36,2. Имаше треска, знаеше си го. Боляха я бедрата и усещаше слабост в долната част на стомаха. Върна термометъра в устата си. От леглото си можеше да вижда къщичката за игра, която Чарлз й измайстори от един склад за лед. Покривът се беше скрил под току-що навалелият сняг и тя потрепери от студената гледка. Мечтаеше за пролетта и за онези лениви дни, които прекарваше в тази приказна къщичка. Сама. С баща си.

Когато вратата се отвори, Жан Пол, петнадесетгодишен, вече беше буден и седеше в леглото си с учебника по физика в ръка. Зад главата му, малкият радиочасовник свиреше тих рокендрол. Беше в тъмночервена пижама на сини ивици, коледен подарък от Катрин.

— Имаш двадесет минути — весело каза Катрин.

— Благодаря, мамо — отвърна с усмивка Жан Пол.

Катрин спря, загледана в момчето, и сърцето й се разтопи. Прииска й се да се втурне и да го грабне в прегръдките си. Но устоя на изкушението. Беше успяла да разбере, че фамилия Мартел бяха малко сдържани по отношение на физическите контакти — един факт, с който в началото й беше малко трудно да се справи. Катрин идваше от Италианския Северен квартал край Бостън, където милувките и прегръдките бяха константна величина. Въпреки че баща й беше латвиец, той ги беше напуснал, когато тя навърши дванадесет години, така че израсна без негово влияние. Чувстваше се сто процента италианка.

— Ще се видим на закуска — каза тя.

Жан Пол знаеше, че Катрин обича да й казва „мамо“ и с удоволствие го правеше. А и беше толкова ниска цена в отплата на топлината и вниманието, с което тя го обсипваше. Жан Пол беше възпитаван от много зает баща и растеше с чувството, че е попаднал в сянката между по-големия си брат Чък и неудържимо покоряващата си малка сестричка Мишел. После се появи Катрин, последвалото вълнение от сватбата, а след това легалното осиновяване от Катрин на Чък, Жан Пол и Мишел. Жан Пол беше готов да й казва и „бабо“, стига тя да пожелаеше. Мислеше си, че обича Катрин точно толкова, колкото и истинската си майка; или поне това, което си спомняше за нея. Беше на шест, когато тя почина.

Очите на Чък се отвориха сами, още при първото докосване на ръката на Катрин, той обаче се престори, че спи, с глава, скрита под възглавницата. Знаеше, че ако почака малко, тя пак ще го докосне, но този път по-осезателно. И беше прав, но сега усети да го разтърсват две ръце, преди безцеремонно да му измъкнат възглавницата. Чък беше на осемнадесет и в средата на първата си година в Нортийстърн Юнивърсити. Не се справяше много добре и се ужасяваше от наближаващата сесия. Щеше да се провали. Сигурно по всички предмети, освен психология.

— Петнадесет минути — каза Катрин. Разроши дългата му коса. — Баща ти иска да отиде в лабораторията рано.

— Гадост — промърмори под носа си Чък.

— Чарлз младши! — каза Катрин, преструвайки се на шокирана.

— Няма да стана! — Чък грабна възглавницата от ръцете на Катрин и се зарови пак под нея.

— О, да, ще станеш! — каза Катрин и рязко смъкна завивките.

Почти голото тяло на Чък се сблъска с утринния мраз. Той скочи, увивайки одеялата около себе си. — Казах ти никога да не правиш това! — кресна й грубо той.

— А пък аз ти казах да оставиш грубия си език за тоалетната — каза Катрин, игнорирайки злия му тон. — Петнадесет минути.

Катрин се завъртя на пета и излезе. Лицето на Чък пламна от безсилен гняв. Загледа я как тръгна надолу по коридора към стаята на Мишел. Беше облечена в антична копринена нощница, купена от някакъв битпазар. Беше в наситен цвят на праскова, не много по-различен от цвета на кожата й. С нищожно усилие, Чък можеше да си представи Катрин гола. Не беше достатъчно стара, за да му бъде майка.

Той се протегна, докопа ръба на вратата с ръката си и я затръшна. Само защото баща му обичаше да отива в лабораторията си преди осем, Чък трябваше да става с пукването на зората, като някакъв проклет фермер! Големият учен! Чък разтърка лицето си и забеляза разтворената книга до леглото. „Престъпление и наказание“. Чел я беше почти до сутринта. Нямаше връзка с учебните му предмети и сигурно затова му харесваше. Би трябвало да си учи химията, защото имаше опасност да го скъсат. Господи! Какво ли щеше да каже тогава Чарлз! Вече си имаха една голяма дандания, когато Чък не успя да влезе в неговата Алма Матер, Харвард. А ако сега се провалеше и по химия… Чарлз беше специализирал точно химия в Харвард.

— И без това не искам да ставам скапан доктор — отсече Чък, докато ставаше и навличаше мръсните си джинси. Гордееше се с факта, че никога не бяха прани.

В банята реши, че няма да се бръсне. Каза си, че може да си пусне и брада.

Облечен в кадифен халат „лава-лава“, който за нещастие подчертаваше излишните седем-осем килограма, натрупани през последните две години, Чарлз насапуниса лицето си. Опитваше се да подреди в мислите си хилядите факти, свързани с текущия му изследователски проект. Имунологията на живите организми обхващаше едно сложно множество, което непрекъснато го удивляваше и въодушевяваше, особено сега, когато смяташе, че е много близо до някои истински решения по проблема с рака. И преди това Чарлз се беше въодушевявал, а после се беше оказал на погрешен път. Знаеше това. Но сега идеите му се базираха на години ревностно експериментиране и можеха да бъдат подкрепени от лесно възпроизводими факти.

Чарлз започна да съставя плана за деня си. Искаше да започне работа с новата верига опитни мишки НР7, които бяха носители на наследствен гръден рак. Надяваше се да направи животните „алергични“ към собствените им туморни образувания — цел, до която Чарлз беше сигурен, че е все по-близо и по-близо.

Катрин отвори вратата и го избута, за да влезе. Съблече нощницата си през главата и се пъхна под душа.

Водата и парата издуха завеската, ограждаща душа. След момент тя подаде главата си иззад нея и викна към Чарлз:

— Мисля, че трябва да заведа Мишел при истински лекар — и отново изчезна под душа.

Чарлз прекъсна бръсненето си, стараейки се да не се ядосва от саркастичното й „истински“ лекар. Беше деликатна тема между тях.

— Наистина си мислех, че като се омъжа за доктор, поне ще са гарантирани добрите лекарски грижи за семейството ми — продължи Катрин, надвиквайки шума от душа. — Не съм ли била права?

Чарлз продължи със заниманието си, разглеждайки полуизбръснатото си лице и докато правеше това, забеляза, че клепачите му са леко подпухнали. Стараеше се да избегне кавгата, фактът, че „лекарските проблеми“ на семейството се разрешаваха някак от само себе си в рамките на 24 часа, явно убягваше на Катрин. Нейните неотдавна пробудени майчински инстинкти настояваха за специалист по всяко кихане, болка или спазъм на стомашно разстройство.

— Мишел още ли се чувства зле? — попита Чарлз. По-добре беше да разговарят конкретно.

— Не би трябвало аз да ти го казвам. Детето се чувства зле от известно време.

Вбесен, Чарлз се пресегна и дръпна края на завеската.

— Катрин, аз изследвам раковите заболявания, не съм педиатър.

— О, извинявай — каза Катрин и подложи лицето си под водата. — Мислех, че си лекар.

— Няма да ти позволя да ме вкараш в спор — отвърна сопнато Чарлз. — Има грип наоколо. Пипнала го е и Мишел. Хората се чувстват гадно около седмица и после минава.

Катрин дръпна главата си от струята и погледна Чарлз.

— Въпросът е там, че тя се чувства гадно от четири седмици.

— Четири седмици? — попита той. Времето придобиваше странното свойство да се размива и изчезва, щом се сблъскаше с работата му.

— Четири седмици — повтори Катрин. — Не мисля, че изпадам в паника от първите признаци на една настинка. Мисля, че е по-добре да заведа Мишел в Педиатричната болница и да я прегледа д-р Уайли. Освен това, мога да посетя момчето на Шонхаузер.

— Добре, ще прегледам Мишел — съгласи се Чарлз, обръщайки се пак към мивката. Четири седмици беше твърде много за един грип. Вероятно Катрин преувеличаваше, но от опит все пак знаеше, че е по-добре да не пита. Всъщност, най-добре беше да сменят темата. — Какво му е на момчето на Шонхаузер?

Семейство Шонхаузер бяха съседи, които живееха на около една миля нагоре край реката. Хенри Шонхаузер беше химик в МИТ и един от малкото хора, с които Чарлз обичаше да се среща. Момчето на Шонхаузер, Тад, беше с една година по-голямо от Мишел, но поради разликата в рождените дати двамата ходеха на училище в един и същи клас.

Катрин излезе изпод душа, доволна, че тактическият й ход да накара Чарлз да прегледа Мишел, беше успял така добре.

— Тад е в болницата от три седмици. Чувам, че е много болен, но не съм говорила с Мардж, откакто са го взели там.

— Каква е диагнозата? — Чарлз намести бръснача под левия си бакенбард.

— Нещо, което никога не съм чувала. Еластична анемия, или нещо такова — каза Катрин, докато се сушеше с хавлията.

— Апластична анемия? — в недоумение попита Чарлз.

— Нещо подобно.

— Боже мой! — каза Чарлз, облягайки се на мивката. — Това е ужасно.

— Защо? — Катрин инстинктивно усети неясна паника.

— Това е болест, при която костния мозък престава да произвежда кръвни телца.

— Сериозна ли е?

— Винаги е сериозна и често фатална.

Ръцете на Катрин безжизнено застинаха до тялото й, мократа й коса изглеждаше като неизцедена стирка. В гърдите й се примесиха съчувствие и страх.

— Заразна ли е?

— Не — разсеяно отговори Чарлз. Опитваше се да си спомни какво точно знаеше за това заболяване. Не беше разпространена болест.

— Мишел и Тад прекарваха доста време заедно — каза Катрин. Гласът й звучеше несигурно.

Чарлз я погледна и разбра, че тя очакваше от него да разсее страховете й.

— Чакай малко, да не би да си мислиш, че Мишел може да има апластична анемия, а?

— Възможно ли е?

— Не. О, боже! Държиш се като студент по медицина. Чуваш за някаква нова болест и само след пет минути си мислиш, че или ти, или децата я имат. Апластичната анемия се среща дяволски рядко. Обикновено е свързана с някой наркотик или химически елемент. Може да е в резултат на натравяне или алергична реакция. Въпреки че в повечето случаи истинската причина въобще не се открива. Както и да е — не е заразна — но това нещастно хлапе!

— И като си помисля само, че дори не позвъних на Мардж — каза Катрин. Наклони се напред и се погледна в огледалото. Опита се да си представи нервното напрежение, на което беше подложена Мардж и реши, че ще е разумно да се върне към стария си навик да води списък на ангажиментите си, както правеше, преди да се омъжи. Нямаше никакво извинение за тази своя небрежност.

Чарлз избръсна лявата половина на лицето си, размишлявайки дали апластичната анемия може да е също една от болестите, които трябваше да проучи. Би ли могла да предложи някакво разрешение на загадката за организацията на живота? Къде се намираше оня контролен център, който изолираше функционирането на костния мозък? Това беше много важен въпрос, защото, в крайна сметка, представляваше ключовият проблем, който, както чувстваше Чарлз, беше в основата на разгадаването на същността на рака.

С кокалчето на показалеца си Чарлз тихичко почука на вратата на Мишел. Вслушвайки се, дочу само шума на душа от съседната баня. Отвори тихо вратата. Мишел лежеше в леглото с гръб към него. Тя се обърна рязко и очите им се срещнаха. Тънка струйка от сълзи, блеснала на утринната светлина, се стичаше по пламтящите й бузи. Сърцето му се изпълни с нежност.

Седна на ръба на покритото с дантела легло, наведе се и я целуна по челото. С устните си усети, че има температура. Изправяйки се, Чарлз се загледа в малкото си момиченце. В лицето й толкова лесно можеше да се види приликата с Елизабет. Ето я същата гъста, черна коса, същите високи скули и пълни устни, същата идеално гладка, мургава кожа. От Чарлз Мишел бе наследила наситеносините очи, равни бели зъби, и за нещастие, леко разширения нос. Чарлз вярваше, че тя е най-красивото дванадесетгодишно момиче по целия свят.

С опакото на ръката си избърса капчиците пот от челото й.

— Извинявай, татко — каза през сълзи Мишел.

— Какво искаш да кажеш с това „извинявай“? — нежно попита Чарлз.

— Извинявай, че пак съм болна. Не искам да създавам грижи.

Чарлз я притисна. Изглеждаше толкова крехка в прегръдките му.

— Не създаваш грижи. Не искам никога вече да чувам такива неща. Дай да те прегледам.

Смутена от сълзите си, Мишел остана с извърната глава, когато Чарлз се отдръпна малко, за да я разгледа. Той обхвана брадичката й с длан и повдигна лицето й към своето.

— Кажи ми как се чувстваш? Какво те безпокои?

— Чувствам само някаква слабост, това е всичко. Мога да отида на училище. Наистина мога.

— Възпалено гърло?

— Малко. Не много. Катрин каза, че не мога да отида на училище.

— Нещо друго? Главоболие?

— Малко, но сега съм по-добре.

— Ушите?

— Добре.

— Стомахът?

— Може би малко.

Чарлз притисна долните й клепачи. Конюнктивите бяха малко бледи. Всъщност, цялото й лице беше бледо.

— Дай да видя езика ти.

Чарлз си даде сметка колко дълго не беше се занимавал с практическа медицина. Мишел извади езика си и не отделяше поглед от очите на баща си, като търсеше и най-малкия знак на тревога в тях. Чарлз опипа с пръсти мястото под ъгъла на долната й челюст и тя прибра езика си.

— Боли ли? — попита той, когато напипа няколко малки лимфни възли.

— Не — отговори Мишел.

Чарлз я сложи да седне на ръба на леглото с гръб към себе си и започна да вдига нощницата й. Точно тогава Жан Пол подаде глава през вратата на банята, за да й каже, че душът е свободен.

— Махай се оттук! — изкрещя Мишел. — Татко, кажи на Жан Пол да излезе.

— Вън! — каза Чарлз.

Жан Пол изчезна. После чуха как се смеят с Чък.

Чарлз почука по гърба на Мишел малко несръчно, но достатъчно добре, за да се убеди, че белите й дробове са чисти. После й каза да легне по гръб и вдигна нощницата й точно до малките й, едва съзряващи гърди. Тъничкият й стомах ритмично се надигаше и спускаше. Тялото й беше достатъчно слабо, за да може да вижда и свиването на сърцето й след всяко пулсиране. С дясната си ръка Чарлз започна да почуква стомаха й.

— Опитай се да се отпуснеш. Ако те заболи, само ми кажи.

Мишел се постара да не мърда, но се присви под студения допир на ръката му. После я заболя.

— Къде? — попита Чарлз.

Мишел посочи и Чарлз опипа мястото много внимателно, за да стигне накрая до извода, че стомахът й беше чувствителен по средната линия. Притискайки с пръсти точно под ребрата от дясната й страна, той я помоли да вдиша дълбоко. Когато Мишел пое въздух, усети как притъпения край на черния й дроб се плъзна под пръстите му. Тя каза, че малко я боли. После, като сложи лявата си ръка под нея за опора, той заопипва далака й. За своя изненада го напипа без всякакво затруднение. Преди, когато работеше в клиниката, винаги срещаше проблеми при подобни манипулации, затова се запита дали далакът на Мишел не беше уголемен.

Изправяйки се, погледна към Мишел. Изглеждаше слаба, но всъщност винаги си беше такава. Чарлз започна да плъзга ръката си надолу по бедрата й, за да усети тонуса на мускулите, после спря, забелязвайки цяла поредица от драскотини и синини.

— И от къде се взеха тези синьо-черни петна?

Мишел сви рамене.

— Имаш ли проблеми с краката?

— Малко. Най-вече коленете и глезените след час по физическо. Но мога да не влизам в часовете, ако имам бележка.

Изправяйки се отново, Чарлз внимателно се вгледа в дъщеря си. Беше бледа, имаше слаби болки тук-там, няколко възпалени лимфни възли и температура. Можеше да бъде вследствие на която и да е нищожна вирусна болест. Но четири седмици! Може би Катрин имаше право. Може би трябваше да я прегледа „истински“ лекар.

— Моля те, татко — каза Мишел. — Не мога да отсъствам повече от училище! Ще ставам лекар на научна работа като теб!

Чарлз се усмихна. Мишел развиваше дарбите си бързо за възрастта си и това непряко ласкателство беше един добър пример.

— Пропускането на няколко учебни часа в шести клас няма да навреди на кариерата ти — каза Чарлз. — Катрин ще те заведе в Педиатричната болница днес, да те прегледа д-р Уайли.

— Той е бебешки доктор! — възпротиви се Мишел.

— Той е педиатър и преглежда деца до осемнадесет години, умнице.

— Искам ти да ме заведеш.

— Не мога, скъпа. Трябва да отида в лабораторията. Защо не се облечеш и слезеш долу да хапнеш нещо?

— Не съм гладна.

— Мишел, не ставай капризна.

— Не съм капризна. Просто не ми се яде.

— Тогава слез да изпиеш един сок. — Чарлз леко я щипна по бузата.

Мишел го проследи с поглед, докато излизаше от стаята. После очите й отново се изпълниха със сълзи. Чувстваше се отвратително и не искаше да ходи в болницата, но най-ужасното беше, че се чувстваше самотна. Искаше й се баща й да я обича повече от всичко друго на света, а знаеше колко раздразнителен ставаше той, когато някое от децата се разболееше. Надигна се бавно от леглото, но се наложи да се опре на възглавницата, за да се пребори с обзелата я слабост и виене на свят.

— Господи, Чък! — с погнуса каза Чарлз. — Изглеждаш като прасе.

Чък не му обърна никакво внимание. Извади една кутия с овесени ядки, поля ги с мляко и седна да яде. В семейството, всеки сам приготвяше закуската си — изключение правеше портокаловият сок, обикновено задача на Мишел. Тази сутрин го беше направила Катрин.

Чък беше навлякъл стар пуловер и мръсни джинси, които беше носил толкова дълго, че вече застъпваше разнищените им краища. Не беше сресал косата си, а фактът, че не беше и избръснат, личеше съвсем явно.

— И наистина ли трябва да си толкова раздърпан? — продължи Чарлз. — Мислех си, че модата на хипитата вече е отминала и студентите пак започват да изглеждат прилично.

— Прав си. Хипитата са демоде — каза Жан Пол, който влезе в кухнята и си наля портокалов сок. — На мода са пънкарите.

— Пънкари? — попита Чарлз. — Чък пънкар ли е?

— Не — засмя се Жан Пол. — Чък си е просто Чък.

Чък се откъсна за момент от кутията си с ядки, колкото да изсипе куп ругатни по адрес на по-малкия си брат. Жан Пол не му обърна внимание и отвори учебника си по физика. Мина му през ума, че баща му никога не забелязваше с какво беше облечен самият той. Вниманието беше винаги към Чък.

— Наистина, Чък — не спираше Чарлз, — честно ли си мислиш, че трябва да изглеждаш толкова лошо?

Чък игнорира въпроса.

Докато гледаше как синът му яде, Чарлз се ядосваше все повече.

— Чък, на теб говоря!

Катрин се пресегна и сложи ръка на рамото му.

— Нека да не спорим на закуска, Чарлз. Знаеш как е със студентите. Остави го на мира.

— Мисля, че поне заслужавам отговор — продължи да настоява Чарлз.

Като пое дълбоко въздух и го изпусна шумно през носа си, за да подчертае раздразнението си, Чък най-после погледна баща си.

— Не съм доктор — каза той. — И няма защо да се обличам като вас.

Очите на бащата и по-големия син се срещнаха. Чък си каза: „Преглътни сега това, ти, префърцунен кучи сине. Само защото си имал добри оценки по химия, си въобразяваш, че знаеш всичко, обаче не знаеш“. Чарлз изучаваше лицето на този свой син, чудейки се колко ли още непочиваща на никаква основа арогантност би могло да изфабрикува това момче. Беше достатъчно интелигентен, но безнадеждно мързелив. Завоеванията му в гимназията бяха такива, че в Харвард отхвърлиха кандидатурата му, а пък Чарлз си имаше и едно съмнение, че в Нортийстърн също не му вървеше кой знае колко. И се питаше къде той, като баща, може да е сбъркал. Но подобни разсъждения имаха особена почва, като се вземеше предвид и характерът на Жан Пол. Чарлз погледна другия си син: спретнат, добродушен, прилежен. Трудно беше да се повярва, че момчетата произлизаха от един и същи генетичен зародиш и бяха израснали заедно. Вниманието на Чарлз се върна към Чък. Враждебността на момчето не се беше стопила, но Чарлз усети, че темата вече не го интересуваше. Имаше си по-важни неща наум.

— Надявам се — съвсем спокойно произнесе Чарлз, — че външния ти вид и оценките ти нямат нищо общо. Вярвам, че в колежа се справяш добре. Не сме чували много по този въпрос.

— Оправям се — каза Чък най-после и се загледа пак в храната си.

Да се опълчи срещу баща си, беше нещо ново за Чък. Преди да влезе в колежа, избягваше всякакви конфронтации. Сега обаче сам си ги търсеше. Беше сигурен, че Катрин е забелязала това и го одобрява. В края на краищата, Чарлз и с нея се държеше като тиранин.

— Щом ще ходя с голямата кола до Бостън, ще ми трябват още пари — каза Катрин, опитвайки се да промени темата. — И като стана дума за пари, обадиха се онези от петролната станция и казаха, че няма да ни зареждат с нови доставки, докато не си уредим сметките с тях.

— Напомни ми довечера — бързо каза Чарлз. Не му се обсъждаха финансови проблеми.

— Както и таксата ми за първия семестър, дето изобщо не е платена — обади се Чък.

Катрин вдигна поглед от чинията си и загледа Чарлз, надявайки се да чуе опровержение на неоснователното твърдение на Чък. Таксата за семестъра беше крупна сума пари.

— Получих съобщение вчера — каза Чък, — където пише, че срокът отдавна е минал и че няма да ми се зачете семестъра, ако не платим.

— Но парите бяха изтеглени от сметката! — каза Катрин.

— Използвах ги в лабораторията — обясни Чарлз.

— Какво? — Катрин беше потресена.

— Ще ги възстановим. Имах нужда от нова порода мишки, а не се предвижда да ми отпуснат пари преди март.

— Купил си плъхове с парите за следването на Чък? — попита Катрин.

— Мишки — коригира я Чарлз.

С едно много приятно усещане за „Ето, знаех си аз!“, Чък следеше развоя на дискусията. Той си получаваше подобни съобщения от счетоводството на колежа вече месеци наред, поне ги носеше в къщи, очаквайки удобен момент, когато въпросът ще се повдигне от само себе си, без негова намеса. И ето ти сега прекрасен повод, на по-добър не би могъл и да се надява.

— Направо чудесно! — каза Катрин. — И какво смяташ да ядем докато дойде март, след като уредиш сметката на Чък?

— Ще имам грижата — сопна се Чарлз. Старанието му да се защити избиваше в неоправдан гняв.

— Мисля, че може би ще трябва да се хвана на работа — каза Катрин. — Имат ли нужда от машинописки в института?

— За бога! Не сме в криза! — каза Чарлз. — Нещата са под контрол, така че би трябвало по-скоро да завършиш тази своя дипломна работа и да си избереш професия, която съответства на образованието ти. — Катрин се опитваше да завърши доктората си по литература почти от три години.

— Значи сега излиза, че таксата за следването на Чък не е платена, само защото аз не съм се дипломирала — саркастично каза Катрин.

Мишел влезе в кухнята. И Катрин и Чарлз вдигнаха погледите си към нея, моментално забравяйки за спора. Беше се облякла в бяло поло и розов пуловер с монограм, което я правеше да изглежда по-възрастна от дванадесетте си години. Лицето й, обрамчено от смолисточерната коса, беше невероятно бледо. Тя се приближи до рафта и си наля малко портокалов сок.

— Ъх! — намръщи се Мишел. — Мразя, когато е изпълнен с мехурчета.

— Да, да… — каза Жан Пол. — И ако това не е малката принцеса, която се преструва на болна, за да не ходи на училище…

— Не дразни сестра си! — изкомандва Чарлз.

Изведнъж главата на Мишел отскочи напред от силно кихане, при което сока от чашата й се разля на пода. Тя усети как струя течност рукна от носа й и несъзнателно се наведе, запушвайки го с ръка. После, за свой ужас, видя, че е кръв. „Татко!“ — изкрещя и втренчено загледа как ръката й се напълни и кръвта започна да капе по пода.

Чарлз и Катрин скочиха едновременно от масата. Катрин грабна една от кухненските кърпи, докато Чарлз взе Мишел на ръце и я отнесе във всекидневната.

Двете момчета погледнаха към локвичката кръв на пода, после към закуската си, опитвайки се да преценят ефекта на епизода върху апетита им. Катрин се върна на бегом, издърпа една табличка с кубчета лед от хладилника и се втурна обратно във всекидневната.

— Ъх — каза Чък — не можеш ме накара да стана доктор, даже за един милион долара. Не понасям кръв.

— Мишел винаги успява да стане център на внимание — каза Жан Пол.

— Опитай се да го кажеш пак.

— Мишел винаги успява да… — повтори Жан Пол. Беше лесно и забавно да поднасяш Чък.

— Млъквай, глупако! — Чък стана и изхвърли остатъците от кашата си „Грейп Нътс“ в кофата за отпадъци. После, заобикаляйки кръвта на пода, се запъти към стаята си.

След още четири залъка, Жан Пол свърши със закуската си, също стана и остави чинията в мивката. С една хартиена салфетка изтри кръвта на Мишел.

— Дявол да го вземе! — каза Чарлз, излизайки от къщата през задната врата. Бурята беше докарала североизточния вятър, а с него и миризмата на изгоряла гума от фабриката за преработка. — Каква воня!

— Гадна дупка, не място за живеене! — каза Чък.

Опънатите нерви на Чарлз настръхнаха от дръзката забележка, но той се въздържа. Сутринта и без това беше достатъчно лоша. Стиснал здраво зъби, той се сгуши в коженото си яке, за да се предпази от снежната вихрушка и си запробива път към гаража.

— Веднага щом успея, тръгвам за Калифорния — каза Чък, стъпвайки внимателно в следите на Чарлз. Беше се натрупал около трисантиметров сняг.

— По начина, по който се обличаш, там ще си съвсем на място — каза Чарлз.

Жан Пол, последен в колоната, се изсмя, а дъхът му излетя като облаче пара. Чък се завъртя и го бутна в дълбокия сняг извън утъпканата пътека. Чуха се ядосани закани, но Чарлз не им обърна внимание. Беше твърде студено, за да се спира. Резките пориви на вятъра щипеха, а миризмата му беше ужасна. По-рано беше различно, фабриката за каучук заработи през 1971 — една година след като с Елизабет купиха къщата. Преместването тук всъщност беше нейна идея. Искаше децата й да израснат в чистия, свеж въздух извън града. Каква ирония, помисли си Чарлз, докато отключваше гаража. Но не беше чак толкова лошо. Усещаха миризмата от фабриката само когато вятърът духаше от североизток, а това, за щастие, не ставаше много често.

— Проклятие — каза Жан Пол, загледан надолу към рибарника. — С този нов сняг сега ще трябва наново да почиствам цялата си площадка за хокей. Хей, татко, как така водата около къщичката на Мишел не замръзва никога?

След като подпря вратата с едно парче тръба, Чарлз погледна към рибарника.

— Не знам. Никога не съм мислил за това. Трябва да има някаква връзка с течението, защото там оня провлак води до реката, а пък той също не е замръзнал.

— Ъх — каза Чък, сочейки някъде зад къщичката. Там, върху замръзналата кал, ограждаща езерцето, лежеше мъртва дива патица. — Ето още една. Сигурно и те не могат да понасят вонята.

— Странно — каза Чарлз, — не сме виждали патици от няколко години. В началото, когато се преместихме тук, ми се налагаше да ги гоня от къщичката на Мишел. А после изчезнаха.

— Ето още една — извика Жан Пол. — Но тази не е мъртва. Подскача наоколо.

— Изглежда като пияна — каза Чък.

— Хайде, дай да й помогнем.

— Нямаме много време — предупреди Чарлз.

— О, хайде! — Жан Пол се затича през замръзналия отгоре сняг.

Нито Чарлз, нито Чък споделяха ентусиазма на Жан Пол, но все пак го последваха. Когато го настигнаха, той се беше навел над нещастното същество, мятащо се като в агония.

— Господи, има припадък от епилепсия! — каза Чък.

— Какво му е, татко? — попита Жан Пол.

— Нямам и най-малка представа. Птичата медицина не е точно от силните ми страни.

Жан Пол се наведе пак, хвана птицата и се опита да спре ужасните й спазми и гърчове.

— Не съм сигурен дали трябва да я пипаш — каза Чарлз. — Не зная дали „пситтакозис“[1] се пренася от патиците.

— Мисля, че просто трябва да я убием и да я избавим от страданията й — каза Чък.

Чарлз изгледа по-големия си син, чийто поглед беше прикован в болната птица. Кой знае защо, предложението на Чък му се стори жестоко, въпреки че вероятно беше правилно.

— Може ли да я пренеса в гаража за през деня? — замоли се Жан Пол.

— Ще си взема въздушната пушка и ще я спася от нещастието й — каза Чък. Беше негов ред да си върне на Жан Пол.

— Не! — изкомандва Жан Пол. — Може ли да я сложа в гаража, татко? Моля те!

— Добре — каза Чарлз. — Но не я докосвай. Изтичай и донеси кутия или нещо друго.

Жан Пол се стрелна със скоростта на заек. Чарлз и Чък се изправиха един срещу друг над болната птица.

— Не изпитваш ли и капка съчувствие? — попита Чарлз.

— Съчувствие? Ти ме питаш за съчувствие след всичко онова, което правиш с всички онези животни в лабораторията си? Каква шега!

Чарлз изпитателно се вгледа в сина си. Стори му се, че вижда нещо повече от неуважение. Стори му се, че видя омраза. Чък стана загадка за Чарлз от деня, в който навлезе в пубертета. С известно затруднение потисна желанието си да му удари плесница.

С присъщата си изобретателност, Жан Пол беше открил голяма картонена кутия, както и една стара възглавница. Беше срязал възглавницата и напълнил кутията с перушината. Сега използва калъфката, за да вземе птицата и да я премести в кутията. Както обясни на Чарлз, перушината щеше да послужи за две неща — да предпазва птицата от нараняване, ако получеше нов припадък, и да я топли. Чарлз кимна одобрително и всички се качиха в колата.

Петгодишната червена ръждясала „Пинто“ жаловито изскърца, когато Чарлз завъртя ключа. Поради серията дупки в ауспуха, когато най-после запали, колата прозвуча като танк AMX. Чарлз даде на заден от гаража, спусна се надолу по алеята и зави надясно по Междуградско шосе 301, на път за Шафсбъри. Когато старата кола набра скорост, Чарлз си отдъхна. Семейният живот никога не можеше да се накара да тече гладко. Поне в лабораторията променливите величини се подчиняваха на успокоителна предсказуемост, а проблемите се поддаваха на научните подходи. Чарлз ставаше все по-малко благосклонен към човешката капризност.

— Стига! — кресна той. — Никаква музика! — Изключи радиото. Двете момчета се караха коя станция да слушат. — Известна доза тихи размишления е подходящ начин да се започне денят.

Двамата братя се спогледаха и завъртяха изразително очи.

Пътят им минаваше край реката Потомак и пред погледите им проблясваха водите й, криволичещи сред околния пейзаж. Колкото повече приближаваха до Шафсбъри, толкова по-силно се усещаше задушаващата миризма от „Рисайкъл Лтд“. Първата гледка от града беше фабричният комин, бълващ черния си пушек в облаците. Когато се изравниха с фабриката, пронизителна сирена разкъса тишината, възвестявайки началото на нова работна смяна.

Веднага щом подминаха химическия завод, миризмата изчезна като по чудо. Продължавайки надолу по главната улица, от лявата им страна изникваха един след друг силуетите на изоставените фабрики. Не се виждаше жива душа. Призрачен град в шест и четиридесет и пет сутринта. Три ръждясали стоманени моста пресичаха реката, още реликви от процъфтяващата ера преди голямата война. Имаше дори и един покрит мост, но никой не го използваше. Не беше безопасен, държаха го само за туристи. А фактът, че никакви туристи не идваха в Шафсбъри, все още не беше забелязан от бащите в града.

Жан Пол слезе пред местната гимназия в северния край на града. Нетърпението му да започне деня си пролича ясно в припряното му сбогуване. Дори в този час, група негови приятели вече чакаха и влязоха заедно в училището. Жан Пол беше в отбора по баскетбол, младша възраст, и трябваше да тренират преди часовете. Чарлз проследи с поглед малкия си син, после излезе от паркинга и пое към шосе 193 и по пътя за Бостън. Караха спокойно, докато навлязат в Масачузетс.

Шофирането оказваше някакво магнетично въздействие на Чарлз. Обикновено мислите му се пренасяха някъде из лабиринтите на антигените и антителата, протеиновите структури и форми, докато управляваше колата по силата на някакви по-низши, по-примитивни части на мозъка си. Но днес бе някак чувствителен към привичната мълчаливост на Чък, после дори се раздразни от нея. Чарлз се опита да си представи за какво точно си мислеше сина му. Но колкото и да се стараеше, осъзна, че си няма ни най-малка представа. Хвърляйки бързи погледи към отегченото, безизразно лице, той се запита, дали Чък не си мисли за момичета. Тогава се сети, че даже не знаеше дали той се среща с момичета.

— Как върви училището? — попита Чарлз уж съвсем между другото.

— Добре! — каза Чък, готов веднага за отбрана.

Друга пауза.

— Вече знаеш ли кой предмет ще специализираш?

— А, не още.

— Сигурно имаш някаква представа. Не трябва ли да започваш с плановете си за следващата година?

— Още известно време не.

— Добре, кой предмет ти харесва най-много през тази година?

— Психология, струва ми се. — Чък се загледа през прозореца. Не искаше да говорят за училище. Рано или късно щяха да стигнат до химията.

— Не психология — каза Чарлз, клатейки глава.

Чък погледна гладко избръснатото лице на баща си, широкия му, но добре оформен нос, замисли се за снизходителния му маниер на разговор, с леко отхвърлена назад глава. Той винаги беше толкова уверен в себе си, бърз в присъдите си към околните, и Чък можеше да чуе присмеха в гласа му, когато произнесе думата „психология“.

Чък набра кураж и попита:

— Какво й е лошо на психологията? — Това беше област, в която, Чък беше сигурен, баща му не беше експерт.

— Психологията е загуба на време — каза Чарлз. — Базира се на фундаментално погрешен принцип, стимулираната реакция. Това просто не е начинът, по който работи мозъкът. Мозъкът не е бяло поле, „табула раса“, той е динамична система, която произвежда идеи и дори чувства, често независещи от околната среда. Разбираш ли какво искам да кажа?

— Да! — Чък се извърна. Нямаше никаква представа за какво говори баща му, но както винаги звучеше красиво. И беше по-лесно да се съгласи с него, каквото и направи в последвалите петнадесет минути, докато Чарлз продължи в безпристрастен монолог върху недостатъците на основания на човешкото поведение подход в психологията.

— Защо не дойдеш до лабораторията днес следобед? — каза Чарлз след кратка пауза. — Работата ми напредва забележително и мисля, че съм близо до своего рода откритие. Бих искал да споделя с теб.

— Не мога днес — бързо каза Чък.

Последното нещо, което му се искаше, беше да го разхождат из института, където всеки се кланяше на Чарлз, известният учен. Чувстваше се винаги неудобно, още повече, че не разбираше нищо от онова, с което се занимаваше Чарлз. Обясненията на Чарлз винаги започваха от толкова недостъпни за Чък висини, че той тръпнеше в постоянен ужас пред евентуален въпрос, който би разкрил бездните на невежеството му.

— Можеш да дойдеш по което и да е време, Чък, както ти е удобно. — Чарлз винаги си беше мечтал да можеше да споделя ентусиазма от проучванията си с Чък, но той никога не бе проявил какъвто и да е интерес. Чарлз се надяваше, че ако Чък можеше да види науката в действие, той би почувствал непреодолимо влечение към нея.

— Не. Имам лабораторно упражнение и после няколко срещи.

— Твърде лошо — каза Чарлз. — Може би утре.

— Да, може би утре — каза Чък.

Чък слезе от колата на Хънтингтън авеню и след „механично“ движение се отдалечи по мокрия бостънски сняг. Той имаше вид на някаква карикатура от късните шестдесет години, съвсем различен дори от равните нему. Другите студенти изглеждаха някак по-ведри, по-внимателни към външния си вид и почти неизменно на групи. Чък вървеше сам. Чарлз се запита, дали пък Чък не беше най-сериозно засегнат от болестта и по-късно смъртта на Елизабет. Надяваше се присъствието на Катрин да помогне, но след сватбата Чък беше станал още по-затворен и отчужден. Включвайки колата на скорост, Чарлз пресече Фенуей и се насочи към Кеймбридж.

[1] Пситтакозис — сериозно заболяване у някои птици, заразно и за хора. — Б.пр. ↑

Втора глава

Пресичайки река Чарлз[1] по моста Бостън Юнивърсити, Чарлз започна да съставя план за деня си. Несравнимо по-лесно беше да се занимава с усложненията на вътрешноклетъчния живот, отколкото с неизвестностите при отглеждането на деца. При Мемориал Драйв зави надясно, след известно разстояние наляво и влезе в паркинга на Проучвателния институт Уайнбъргър. Настроението му започна да се оправя.

Когато слизаше от колата си, забеляза много повече паркирани коли, което беше необичайно за този ранен час; дори синият „Мерцедес“ на директора беше на мястото си. Забравяйки за лошото време, Чарлз се спря за момент, чудейки се на всички тези коли, после тръгна към института. Беше модерна четириетажна сграда от тухли и стъкло, наподобяваща донякъде разположения наблизо хотел „Хайат“, но без пирамидалния му профил. Построен беше направо на брега на река Чарлз и сгушен между Харвард и МИТ, а точно насреща бяха общежитията на Бостън Юнивърсити. Така че, нищо чудно, че институтът нямаше проблеми при попълване на персонала си.

През огледалното стъкло портиерката видя приближаването на Чарлз и натисна бутона, за да отвори плъзгащата се стоманена врата. Мерките за сигурност бяха строги поради скъпата лабораторна апаратура в сградата, както и поради характера на някои от проучванията, особено в областта на генетиката. Чарлз закрачи по застлания с килим под, казвайки „добро утро“ на наскоро постъпилата мис Андрюс, която пък наклони глава и внимателно го проследи изпод старателно изскубаните си вежди. Чарлз се запита колко ли време ще се задържи. Животът на портиерките в института беше много кратък.

С предвзет дълбок поклон Чарлз спря пред главната зала и отстъпи крачка назад, за да разгледа хората, събрани в чакалнята. Сред облак от цигарен дим малка група колеги се суетяха доста възбудено.

— Д-р Мартел… д-р Мартел — извика един от мъжете.

Изненадан, че чува името си, Чарлз пристъпи в стаята и моментално беше грабнат от хора, говорещи в един глас. Мъжът, който първи го бе извикал, пъхна един микрофон само на няколко сантиметра от носа му.

— Аз съм от „Глоуб“ — изкрещя мъжът. — Може ли да ви задам няколко въпроса?

Чарлз бутна микрофона настрана и започна да отстъпва към фоайето.

— Д-р Мартел, вярно ли е, че сега вие ще продължите с проучването? — извика една жена, която го сграбчи за джоба.

— Не давам интервюта — кресна в отговор Чарлз, като успя да се отскубне от тълпата.

Необяснимо защо, репортерите се спряха до прага на чакалнята.

— Какво, по дяволите, става? — измърмори Чарлз, забавяйки стъпка. Той мразеше вестникарския шум. За известно време болестта на Елизабет беше привлякла вниманието на пресата и Чарлз се чувстваше странно оголен, когато личната им трагедия беше „опростена“ така, че хората да могат да я четат, докато пият сутрешното си кафе. Той влезе в лабораторията си и затръшна вратата.

Елън Шелдън, неговата асистентка през последните шест години, скочи. Беше се съсредоточила в тишината на лабораторията, докато настройваше уредите, за да изолира серумни протеини. Както обикновено, беше дошла в седем и петнадесет, за да подготви всичко за неизменното пристигане на Чарлз в седем и четиридесет и пет. В осем Чарлз обичаше вече да е започнал работа, особено сега, когато резултатите бяха толкова обещаващи.

— Ако аз затръшнех така вратата, ти щеше да направиш невероятен скандал — каза Елън раздразнена.

Тя беше тъмнокоса, привлекателна жена на тридесет, и носеше косата си събрана на тила, като по раменете й се спускаха само няколко къдрици. Когато я нае, Чарлз предизвика някои ревниви закачки от колегите си, но в действителност екзотичната й красота му направи впечатление едва след като бе работил няколко години с нея. В чертите й нямаше нищо изключително; интерес представляваше комбинацията им като цяло. Но що се отнасяше до Чарлз, най-важните аспекти бяха интелекта й, желанието за работа и отличното й обучение в МИТ[2].

— Извинявай, ако съм те стреснал — каза Чарлз, окачвайки палтото си. — Но там навън има тълпа от репортери, а знаеш отношението ми към тях.

— Ние всички знаем отношението ти към тях — съгласи се Елън и продължи работата си.

Чарлз седна на бюрото си и започна да прелиства книжата. Лабораторията му беше голяма правоъгълна стая, с лична канцелария, към която водеше една врата в дъното. Чарлз се беше отказал от канцеларията и я беше превърнал в помещение за опитни животни, а в лабораторията беше сложил едно достатъчно удобно метално бюро. Помещенията за животни се намираха в отделно крило в задната част на института, но Чарлз предпочиташе някои от експерименталните му животни да бъдат наблизо, за да може да наблюдава какви грижи се полагаха за тях. Той знаеше, че добрите опитни резултати до голяма степен зависеха от грижата за животните, а Чарлз винаги обръщаше особено внимание на подробностите.

— И какво правят всички тези репортери тук, всъщност? — попита Чарлз. — Да не би нашият безстрашен предводител да е направил някое научно откритие във ваната си снощи?

— Бъди малко по-великодушен — скара му се Елън. — Някой трябва да върши и административната работа.

— Извини ме — саркастично преувеличено каза Чарлз.

— Всъщност, касае се за нещо сериозно — каза Елън. — Случката с Брайтън е стигнала до „Ню Йорк Таймс“.

— Тези докторчета от новото поколение наистина обичат публичност — каза Чарлз, поклащайки глава с отвращение. — Мисля, че след онази екзалтирана статия в списание „Таймс“ преди месец, би следвало да е доволен. Какво, по дяволите, е направил?

— Не ми казвай, че не си чул! — Елън беше изумена.

— Елън, аз идвам тук, за да работя. Ти най-добре от всички хора би трябвало да знаеш това.

— Вярно, но тая ситуация с Брайтън… Всички знаят. Тя си е клюката на института поне от една седмица.

— Ако не те познавах, бих си казал, че се опитваш да ме обидиш. Ако не искаш да ми казваш, недей. Всъщност, от тона ти започвам да си мисля, че май ще е по-добре да не зная.

— Е, лошо е — съгласи се Елън. — Шефът на Отдела за животни докладвал на директора, че д-р Томас Брайтън се е промъкнал в лабораторията и е подменил собствените си заразени с рак мишки със здрави.

— Чудесно — насмешливо каза Чарлз. — Явно, идеята му е била да изкара лекарството си чудотворно.

— Точно така. Което е още по-интересно, тъй като точно неговото лекарство „Кансеран“ го направи толкова популярен напоследък.

— И положението му тук в института — добави Чарлз, усещайки как лицето му се зачерви от гняв. Той не одобряваше цялата публичност, която си спечели д-р Томас Брайтън, но когато изказа гласно мнението си разбра, че колегите му го отдадоха на завист.

— Съжалявам го — каза Елън. — Това вероятно ще даде голямо отражение върху кариерата му.

— Добре ли чувам? — попита Чарлз. — Ти съжаляваш това малко престъпно копеле? Надявам се, че направо ще изхвърлят този измамник от медицината. Ами че този момък в крайна сметка е лекар. Да мамиш в изследователската работа е същото, както да мамиш при лекуването на пациенти. Не! По-лошо е. В първия случай може в крайна сметка да нараниш много повече хора.

— Аз не бих съдила толкова прибързано. Може да е бил под твърде голямо напрежение поради цялата публичност, която предизвика. Може да е имало смекчаващи вината обстоятелства.

— Когато става дума за почтеност, няма смекчаващи вината обстоятелства.

— Е, не съм съгласна. Хората имат и проблеми. Не всички са супермени като теб.

— Не ми сервирай всички тези философски дрънканици — каза Чарлз. Беше изненадан от злобата, вмъкната в коментара на Елън.

— Добре, няма. Но малко човешка благосклонност би ти се отразила добре, Чарлз Мартел. Изобщо не ти пука за чувствата на другите. Всичко, което правиш, е да вземаш. — Гласът на Елън трепереше от възбуда.

В лабораторията настъпи напрегната тишина. Елън привидно се зае отново с работата си. Чарлз отвори лабораторната си книга, но не успя да се концентрира. Не беше имал намерение думите му да прозвучат така рязко и явно беше обидил Елън. Наистина ли не обръщаше внимание на чувствата на другите? Това беше първият случай, когато Елън казваше нещо критично за него. Чарлз се запита, дали имаше някаква връзка с краткотрайните им интимни отношения точно преди да се появи Катрин. След толкова много години на съвместна работа, то беше по-скоро в резултат на навик и близост, отколкото нежни чувства, и се случи по време, когато Чарлз най-после се отърсваше от страшната депресия след смъртта на Елизабет. Беше продължило само месец. Тогава Катрин дойде в института на временна работа, за ваканцията. След това той и Елън никога не разговаряха по въпроса. По него време Чарлз беше решил, че е по-лесно да остави епизода сам да се изплъзне в миналото.

— Извинявай, ако съм казал нещо ядосан — каза Чарлз. — Не съм имал намерение. Увлякох се.

— И аз съжалявам за това, което казах — каза Елън, а в гласа й все още се усещаше скрито напрежение.

Чарлз не й повярва. Искаше му се да я попита дали тя наистина смята, че е безчувствен, но не събра смелост.

— Впрочем — добави Елън, — д-р Морисън иска да те види колкото може по-скоро. Обади се, преди да дойдеш.

— Морисън може да почака — каза Чарлз. — Давай да започваме тук.

Катрин беше ядосана на Чарлз. Тя не спадаше към хората, които се стараеха да прикриват такива чувства; освен това смяташе, че е права. След кървенето на Мишел тази сутрин, той би могъл да промени свещения си график и лично да заведе Мишел в Педиатричната болница. В края на краищата, лекарят беше той. Пред очите на Катрин се мяркаха ужасни картини, как носът на Мишел може да кърви по целия път, докато са в колата. Можеше ли да кърви до смърт? Катрин не беше наясно, но вероятността за това й изглеждаше достатъчно реална, за да я ужаси. Катрин мразеше всичко, свързано с болести, кръв и болници. Тя не беше сигурна защо подобни неща я смущаваха, въпреки че вероятно донякъде бяха свързани с един усложнен апандисит, който преживя на десет години. Нещо се бяха объркали при поставяне на диагнозата — първо в лекарския кабинет, а после в болницата. Дори и днес съвсем живо си спомняше белите плочки и антисептичната миризма. Но най-ужасна от всичко беше процедурата по вагиналния преглед. Никой не се беше опитал да й обясни. Просто я накараха да легне. Чарлз знаеше всичко това, но пак настоя да отиде в лабораторията си точно навреме и да остави Катрин да заведе Мишел в болницата.

Като реши, че може да има известна безопасност в по-голямата бройка, Катрин седна до кухненския телефон и набра номера на Мардж Шонхаузер, за да провери дали не би искала да я откара до Бостън. Ако Тад беше все още в болницата, вероятността беше все още голяма. Някой вдигна телефона при втория сигнал. Беше Нанси, шестнадесетгодишната дъщеря на Шонхаузер.

— Майка ми вече е в болницата.

— Ами казах си, нека да опитам — каза Катрин. — Ще видя дали мога да я намеря, докато съм там. Обаче ако не мога, кажи й, че съм се обаждала.

— Разбира се — каза Нанси. — Знам, че ще се зарадва, че си я търсила.

— Как е Тад? — попита Катрин. — Ще се върне ли скоро в къщи?

— Ужасно е болен, мисис Мартел. Наложи се да му присаждат костен мозък. Взеха проби от всички деца в семейството ни и единствено малката Лиза се оказа подходяща. Живее под пластмасова палатка, за да го предпазват от микроби.

— Страшно съжалявам да чуя това! — каза Катрин. Усети как я напуска част от смелостта й. Нямаше представа какво означава трансплантация на костен мозък, но й звучеше сериозно и заплашително. Каза довиждане на Нанси и затвори телефона.

Остана за момент така замислена, ужасена от емоционалната страна на срещата с Мардж и от усещането на вина за това, че не й се обади по-рано. Болестта на Тад направи страховете й за кръвотечението от носа на Мишел да изглеждат дреболия при сравнението. Катрин въздъхна дълбоко и влезе във всекидневната.

Мишел гледаше предаването „Днес“, облегната на възглавницата на кушетката. След малко портокалов сок и почивка, тя се чувстваше значително по-добре, но все още беше разстроена. Въпреки че Чарлз не каза нищо, тя беше сигурна, че го е разочаровала. Кръвта от носа й пък беше връх на всичко.

— Обадих се в кабинета на д-р Уайли — каза Катрин колкото може по-весело — и сестрата иска да отидем веднага. Иначе може да се наложи много да чакаме. Така че, хайде да потегляме.

— Чувствам се много по-добре — каза Мишел. Насили се да се усмихне, но устните й трепереха.

— Добре — каза Катрин. — Обаче не ставай. Аз ще ти донеса палтото и другите работи. — Катрин тръгна към спалните.

— Катрин, мисля, че сега съм по-добре. Мисля, че мога да отида на училище. — И за да подкрепи твърдението си, Мишел спусна крака на пода и се изправи. Но усмивката й се стопи от залялата я вълна на слабост.

Катрин се обърна и загледа осиновената си дъщеря, усещайки прилив на чувства към това малко момиче, което Чарлз обичаше толкова много. Катрин нямаше представа защо Мишел се опитваше да прикрие болестта си, освен може би затова, че се страхуваше от болници толкова, колкото и самата Катрин. Приближи се и обви ръце около детето, прегръщайки я силно.

— Не трябва да се страхуваш, Мишел.

— Не се страхувам — каза Мишел, отхвърляйки прегръдката й.

— Така ли? — попита Катрин, по-скоро за да каже нещо. Винаги се изненадваше, когато някой откажеше ласките й. Катрин се усмихна с разбиране, без да сваля ръце от раменете на Мишел.

— Мисля, че трябва да отида на училище. Мога да не влизам по физическо, ако ми дадеш бележка.

— Мишел, не се чувстваш добре вече цял месец. Имаше температура тази сутрин. Мисля, че е време да предприемем нещо.

— Но сега съм добре и искам да отида на училище.

Сваляйки ръцете си от раменете на Мишел, Катрин спря поглед на упоритото лице пред себе си. За толкова много неща Мишел си оставаше загадка. Беше едно такова прецизно, сериозно малко момиче, което изглеждаше прекалено пораснало за възрастта си, но по някаква причина винаги държеше Катрин на разстояние. Катрин се питаше доколко това се дължеше на факта, че Мишел беше загубила майка си на три години. Катрин смяташе, че познава донякъде чувството да растеш само с единия от родителите си, поради заминаването на собствения си баща.

— Ще ти кажа какво ще направим — каза Катрин, търсейки в себе си най-добрия начин да се справи с проблема. — Ще ти измерим пак температурата. Ако все още имаш треска. Ако не, оставаме.

Температурата на Мишел беше 100.8°F (=38.2°С).

Час и половина по-късно, Катрин паркира стария додж в гаража на Педиатричната болница и пусна монети в автомата. За щастие, пътуването мина без проблеми. Мишел не каза почти нищо през цялото време, отговаряше само на преки въпроси. На Катрин тя изглеждаше изтощена и ръцете й лежаха неподвижно в скута й, като на кукла, сякаш й трябваше някаква сила отгоре да ги помръдне.

— За какво си мислиш? — попита Катрин, нарушавайки тишината.

Нямаше свободни места за паркиране, така че продължиха към следващата площадка.

— Нищо — каза Мишел, без да се помръдне.

Катрин я наблюдаваше с ъгълчето на окото си. Толкова много й се искаше Мишел да свали гарда си и приеме любовта й.

— Не искаш ли да споделиш мислите си? — настоя Катрин.

— Не се чувствам добре, Катрин. Наистина ми е лошо. Мисля, че ще трябва да ми помогнеш да изляза от колата.

Катрин я погледна в лицето и рязко спря колата. Протегна ръце и прегърна детето. Малкото момиче не оказа съпротива. Тя се премести по-близо и сложи глава на гърдите й. Катрин усети горещи сълзи по ръката си.

— Ще се радвам да ти помогна, Мишел. Ще ти помагам винаги, когато имаш нужда. Обещавам.

Катрин придоби усещането, че най-после е прекрачила през някаква тайнствена бариера. За това й трябваха две и половина години търпение, но си струваше усилията.

Пронизителен клаксон на кола върна Катрин в настоящето. Включи колата на скорост и тръгна, доволна, че Мишел продължи да седи така.

Повече, отколкото когато и да е преди, Катрин се почувства като истинска майка. Докато минаваха през въртящата врата, Мишел се държеше като съвсем безпомощна и позволи на Катрин да й помага. Във фоайето веднага удовлетвориха желанието й за инвалидна количка и въпреки че в началото Мишел се възпротиви, все пак позволи на Катрин да я сложи в нея.

За Катрин новата близост с Мишел беше достатъчна, за да й помогне да притъпи усещането от гледката в болницата. Декорацията също помогна; подът на фоайето беше облицован с приятни мексикански плочки, а столовете — тапицирани във весели жълти и оранжеви тонове. И беше пълно със саксии с растения. Изглеждаше повече като луксозен хотел, отколкото като голяма градска болница.

Педиатричното отделение беше също толкова незаплашително. В чакалнята на д-р Уайли вече имаше петима пациенти. За нещастие на Мишел, никой от тях не беше на възраст над две години. Тя беше готова да заплаче, но случайно погледът й попадна на една отворена врата към кабинетите и си спомни защо беше дошла. Облягайки се на Катрин, тя прошепна:

— Ти не мислиш, че ще ми бият инжекции, нали?

— Нямам представа — каза Катрин. — Но после, ако ти се иска, можем да си устроим някакво забавление. Каквото решиш.

— Бихме ли могли да отидем при баща ми? — очите на Мишел блеснаха.

— Естествено. — Катрин спря количката до един празен стол и също седна.

От кабинета излязоха една майка и хленчещото й петгодишно момченце. Една от другите майки, с бебе на ръце, стана и влезе.

— Ще попитам сестрата дали мога да ползвам телефона. Искам да разбера къде е Тед Шонхаузер. Ти си добре, нали? — каза Катрин.

— Добре съм — отговори Мишел. — Всъщност, отново съм по-добре.

— Добре — каза Катрин, докато ставаше.

Мишел се загледа в дългата й кафява коса, която се развяваше зад нея, докато отиваше към сестрата и после набираше номера на телефона. Спомняйки си, как баща й казваше, че много я харесва, на Мишел й се прииска да има коса със същия цвят. Изведнъж си пожела да е наистина вече стара, да кажем на двадесет години, така че да е станала лекар, да си говори с Чарлз и да работи в лабораторията му. Чарлз беше казал, че на докторите не им се налага да бият инжекция; правят го сестрите. Мишел се надяваше да няма нужда от инжекции. Мразеше ги.

— Д-р Мартел — извика д-р Питър Морисън, застанал на вратата на лабораторията на Чарлз. — Не ви ли предадоха съобщението ми?

Чарлз спря да зарежда серумните проби в автоматичния брояч за радиоактивност и погледна към Морисън, административния началник на отдела за психология. Мъжът стоеше облегнат на дръжката на вратата, а флуоресцентната светлина от тавана рефлектираше в тесните му очила с рамки от костенурка. Лицето му беше обтегнато, ядосано.

— Ще дойда след десет или петнадесет минути — каза Чарлз. — Имам да свърша още някои важни работи.

Морисън обмисли за момент думите на Чарлз.

— Ще ви чакам в канцеларията си. — Вратата бавно се затвори зад него.

— Не трябва да го предизвикваш — каза Елън, след като Морисън беше заминал. — Можеш само да си навредиш.

— За него е добре — каза Чарлз. — Дава му материал за размишления. Убий ме, не знам какво друго прави в тази негова канцелария.

— Някой трябва да се занимава и с административните въпроси — каза Елън.

— Иронията е в това, че някога той беше добър научен работник. Сега целият му живот се ръководи от амбицията да стане директор и всичко, което прави, е да размахва хартийки, да прави събрания, да ходи на обяд и да посещава дарителски сбирки.

— От даренията набира фондове.

— Да, предполагам — каза Чарлз. — Но нямаш нужда от докторска титла по психология, за да правиш това. И мисля, че е пропиляно доста време. Ако хората, даряващи пари на тези сбирки, някога разберат каква малка част от тях действително отиват за изследвания, биха се ужасили.

— Тук съм съгласна с теб — отговори Елън. — Но защо не оставиш аз да довърша тези проби. Ти иди да видиш Морисън и приключи с този въпрос, защото после ще имам нужда от теб, да ми помогнеш да вземем кръв от плъховете.

След десет минути Чарлз се изкачваше по металните пожарни стълби за втория етаж. Нямаше никаква представа защо Морисън го викаше, въпреки че се досещаше, че може да е за един от онези разгорещени разговори, целящи да го накарат да публикува статия за някое наближаващо събрание. Възгледите на Чарлз за публикациите бяха много различни от тези на колегите му. Той никога не беше проявявал наклонности към втурване в печата. Въпреки че кариерите на научните работници често се измерваха с броя на публикуваните статии на някой доктор, упоритото усърдие на Чарлз и неговия ум му бяха спечелили по-голямо уважение сред колегите му, много от които често казваха, че големите научни открития се правеха от хора като Чарлз. Само администрацията се оплакваше.

Канцеларията на д-р Морисън беше на втория етаж, където коридорите бяха боядисани в приятно бежов цвят, а по стените — високи строги маслени портрети на бивши директори в академични облекла. Атмосферата беше коренно различна от тази на обикновените лаборатории от приземния и първия етаж, и създаваше по-скоро впечатление за процъфтяващи адвокатски кантори, отколкото на непечеливша медицинска организация. Разкошът й винаги дразнеше Чарлз; той знаеше, че парите идваха от хора, които вярваха, че допринасят за науката.

С тези мисли в главата Чарлз продължи към канцеларията на Морисън. Канеше се да влезе, когато забеляза, че всички секретарки от администрацията бяха вперили погледите си в него. Усещаше се онова същото чувство на възбуда, което изпита при пристигането си сутринта. Като че ли всички очакваха нещо да се случи.

Когато Чарлз влезе, Морисън стана от огромното си махагоново бюро, заобиколи го и протегна ръка. Предишното му раздразнение беше изчезнало. Чарлз пое ръката, но жеста го учуди. Нищо не го свързваше с този човек. Морисън беше облечен в току-що изгладен раиран костюм, колосана бяла риза и копринена вратовръзка; ръчно изработените му обувки бяха професионално излъскани. Чарлз беше с обичайната си синя риза, разкопчана горе, и с разхлабена вратовръзка, чийто край беше напъхан между второто и третото копче на ризата; ръкавите му бяха навити до лактите. Панталоните му бяха провиснали, в цвят каки, а обувките — от износена щавена кожа.

— Добре дошъл — каза Морисън, като че ли не бяха се срещали тази сутрин.

С широк жест на ръката, той покани Чарлз да седне на коженото канапе в дъното на канцеларията, откъдето се разкриваше красива гледка към река Чарлз.

— Кафе? — Морисън се усмихна, показвайки много дребни, много бели, равни зъби.

Чарлз отказа, седна, облягайки гръб на канапето и кръстоса ръце. Ставаше нещо необичайно и любопитството му се изостри.

— Видя ли „Ню Йорк Таймс“ днес? — попита Морисън.

Чарлз поклати отрицателно глава.

Морисън отиде до бюрото си, взе вестника и насочи вниманието на Чарлз към статия на първа страница. Златната му гравирана с инициали гривна се плъзна изпод ръкава му, докато показваше статията „СКАНДАЛ В РАКОВИЯ ИНСТИТУТ УАЙНБЪРГЪР“.

Чарлз прочете първия параграф, където бяха перифразирани думите, вече казани му от Елън. Това стигаше.

— Ужасно, а? — напевно произнесе Морисън.

Чарлз кимна в половинчато съгласие. Въпреки че знаеше, че един такъв инцидент ще се отрази отрицателно на набирането на фондове за известно време, той чувстваше също, че ще спомогне и за спада на незаслужения ентусиазъм от това ново лекарство „Кансеран“, и твърде вероятно, интересът ще се насочи към по-обещаващи области. За Чарлз „Кансеран“ беше само още един алкализиращ реагент. Той чувстваше, че отговорът за борбата с рака се съдържаше в имунологията, а не хемотерапията, въпреки че признаваше нарастващия брой на успешни случаи на лечение през последните години.

— Д-р Брайтън трябваше да бъде по-разумен — каза Морисън. — Просто е твърде млад, твърде нетърпелив.

Чарлз изчакваше Морисън да стигне до същността.

— Ще трябва да освободим д-р Брайтън — каза Морисън.

Чарлз кимна, а Морисън се впусна в обяснения за поведението на Брайтън. Чарлз се загледа в блесналата, плешива глава на Морисън. Малкото коса, която му беше останала, се виждаше малко над ушите и беше внимателно сресана назад.

— Един момент — прекъсна го Чарлз. — Всичко това е много интересно, обаче наистина провеждам един експеримент долу. Има ли нещо определено, което искахте да ми кажете?

— Разбира се — каза Морисън, намествайки маншета си. Гласът му придоби по-сериозна нотка и той събра върховете на пръстите си, оформяйки пирамида. — Бордът на директорите на института взе предвид статията и проведе спешно заседание снощи. Решихме, че ако не реагираме бързо, истинската жертва на аферата Брайтън ще бъде новото и многообещаващо лекарство „Кансеран“. Предполагам, че можете да разберете загрижеността ни.

— Разбира се — каза Чарлз, но някъде из хоризонта на мозъка му започна да се оформя черен облак.

— Беше решено също, че единственият начин да се спаси проекта, ще бъде институтът публично да подкрепи лекарството, като възложи завършването на изпитанията му на най-престижния си учен. И се радвам да ви съобщя, Чарлз Мартел, че изборът ни се спря на вас.

Чарлз затвори очи и плесна челото си с ръка. Прииска му се веднага да изхвърчи от кабинета, но се въздържа. Бавно отвори очите си. Тънките устни на Морисън се бяха разтворили в усмивка. Чарлз не можеше да определи дали мъжът срещу него знаеше каква ще бъде реакцията му и затова го дразнеше, или наистина вярваше, че му съобщава добра новина.

— Не мога да ви опиша колко съм доволен — продължи Морисън, — че ръководството избра човек от моя отдел. Не че ме изненадва, всъщност. Ние всички работим неуморно за Уайнбъргър. Просто е хубаво да получаваме подобно признание от време на време. И, естествено, вие бяхте моят избор.

— Ами… — с толкова стабилен глас, колкото можеше да си наложи, — надявам се да предадете на борда на директорите моите благодарности за гласуваното ми доверие, но за нещастие не съм в състояние да се захвана с проекта „Кансеран“. Виждате ли, собствената ми работа напредва изключително добре. Ще трябва да намерят някой друг.

— Надявам се, че се шегувате — каза Морисън. Усмивката му първо трепна, после съвсем изчезна.

— Ни най-малко. При постиженията, които имам сега, по никакъв начин не бих могъл да изоставя текущата си работа. Асистентката ми и аз стигнахме до изключителни резултати и темпото ни расте.

— Но вие не сте публикували една-единствена статия в последните няколко години. Това едва ли е бързо темпо? Освен това, субсидирането на работата ви идва почти изключително от общите текущи фондове на института; чрез вас не са постъпвали дарителски средства в института от много, много дълго време. Зная, че това е защото настояхте да продължите да се занимавате с имунологичните аспекти на раковите изследвания и до този момент аз непрекъснато съм ви подкрепял. Но сега се нуждаем от вашите услуги. Веднага щом приключите с проекта „Кансеран“, можете да се върнете към собствената си работа. Толкова е просто. — Морисън се изправи и се върна на бюрото си, за да подчертае, че що се отнася до него, срещата беше приключила и проблемът решен.

— Но аз не мога да изоставя работата си — каза Чарлз, усещащ все по-силно отчаяние. — Не сега. Нещата вървят твърде добре. Какво ще стане с разработката ми на процеса на хибридомата? Това би трябвало да се вземе под внимание.

— А, хибридомата — каза Морисън. — Чудесна работа. Кой би помислил, че един възбуден лимфоцит може да бъде вмъкнат в раковата клетка и да основе един вид фабрика за производство на клетъчни антитела. Блестящо! Има само два проблема. Първо: това се случи преди много години, и второ: вие пропуснахте да публикувате откритието! Вероятно бихме натрупали капитал от това. Вместо това, друг институт получи облагите. Така че, на ваше място не бих разчитал особено на проучването на хибридомата, за да убедя борда на директорите.

— Не публикувах процеса на хибридомата, защото той беше само една стъпка в протокола от експеримента ми. Никога не съм се увличал от прибързани публикации.

— Всички знаем това. Всъщност, вероятно това е основната причина, че заемате настоящия си пост и не сте началник на отдел.

— Не искам да бъда началник на отдел — изкрещя Чарлз, вече изгубил търпението си. — Искам да се занимавам с научна работа, а не да се ровя в книжа и да ходя по благотворителни събрания.

— Предполагам, че последното трябва да прозвучи като лична обида — каза Морисън.

— Приемайте го както искате — каза Чарлз, който се беше отказал от опитите си да контролира гнева си. Изправи се, приближи до бюрото на Морисън и го посочи с пръст. — Ще ви кажа най-сериозната причина, заради която не искам да се захвана с проекта „Кансеран“. Не вярвам в него!

— Какво, по дяволите, значи това? — Търпението на Морисън също беше на изчерпване.

— Това значи, че клетъчните отрови като „Кансеран“ не са най-непосредственото решение на рака. Презумпцията е в това, че те убиват раковите клетки по-бързо, отколкото го правят нормалните клетки, така че след като злокачественото образуване се спре, евентуално пациентът все още да има достатъчно здрави клетки, за да живее. Но това е само временен подход към проблема. Действителното лечение на рака може да стане възможно при по-задълбочено разбиране на клетъчните процеси на живота, особено на химическите връзки между клетките.

Чарлз започна да крачи из стаята, прекарвайки нервно пръсти през косата си. Морисън, обратно, стоеше неподвижно. Следеше само с поглед спираловидните движения на Чарлз.

— Да, казвам ви — крещеше Чарлз, — цялата атака срещу рака се води от погрешен ъгъл! Ракът не може да се счита за болест от рода на инфекциозните, защото подобен подход стимулира погрешната концепция, че е възможно да се измисли чудотворно мигновено лечение, като антибиотик, например. — Чарлз спря да ходи из стаята и се наведе над бюрото на Морисън. Гласът му стана по-тих, но по-развълнуван. — Много съм мислил за това д-р Морисън. Ракът не е болест в традиционния смисъл, а е по-скоро като сваляне на маската от по-примитивна форма на живот, като ония, които са съществували в началото на времето, когато са се зараждали многоклетъчните организми. Помислете за това. Някога, преди светлинни години, е имало само едноклетъчни същества, които егоистично са се игнорирали взаимно. Но после, няколко години по-късно, някои са се сдружили, защото е било по-ефикасно. Свързали са се химически и това свързване е направило възможно съществуването на многоклетъчни организми като нас. Защо например чернодробната клетка прави само онова, което прави само една чернодробна клетка, или сърдечната клетка, или мозъчната клетка? Отговорът е химическо свързване. Те са се отцепили, освободили са се, върнали са се към един по-примитивен стадий, като този на едноклетъчните организми преди милиони години. Ракът не е болест, а по-скоро ключ към загадката на първичната организация на живота. А имунологията е науката за това свързване.

Чарлз приключи монолога си с ръце, облегнати на бюрото на Морисън. Последва напрегната тишина. Морисън прочисти гърлото си, издърпа кожения си стол и седна.

— Много интересно — каза той. — За нещастие, не сме в метафизическия бизнес. И трябва да ви напомня, че върху имунологичните аспекти на рака се работи повече от десетилетие, но приносът му за удължаване на живота на пациентите, жертви на рака, е много малък.

— Точно в това е въпросът — прекъсна го Чарлз. — Имунологията ще предложи лечение, а не временно успокоение.

— Моля ви — тихо каза Морисън. — Аз ви изслушах, сега ме изслушайте вие. Точно сега разполагаме с много малко средства за имунологията. Това е факт. Проектът „Кансеран“ ни носи огромни субсидии както от Националния Раков Институт, така и от Американското Раково Общество. В Уайнбъргър имаме нужда от тези пари.

Чарлз се опита да го прекъсне, но Морисън го спря. Чарлз тежко седна отново. Можеше да усети тежестта на бюрокрацията на института, обгърнала го като голям октопод.

Морисън ритуално свали очилата си и ги положи върху преспапието.

— Вие сте превъзходен учен, Чарлз. Ние всички знаем това и затова се нуждаем от вас в този момент. Но сте също така и черната овца, та в този смисъл повече ви толерираме, отколкото одобряваме. Имате врагове тук, може би мотивирани от завист, а може би и от високото ви самомнение. Защитавал съм ви в миналото. Но не забравяйте и онези, които ще се радват да ви видят гърба. Казвам ви го за ваше собствено добро. На събранието снощи споменах, че може и да откажете да се занимавате с проекта. Беше решено, че ако го направите, с работата ви тук ще е свършено. Ще бъде достатъчно лесно да намерим някой, който да заеме мястото ви за проект като този.

Свършено! Думата болезнено рикошира в съзнанието на Чарлз. Той се опита да събере мислите си.

— Мога ли да кажа нещо сега? — попита Чарлз.

— Разбира се — каза Морисън, — кажете ми, че ще се заемете с проекта „Кансеран“. Това очаквам да чуя.

— Работих много там долу — каза Чарлз, игнорирайки последния коментар на Морисън, — и напредвам много бързо. Нарочно го пазех в тайна, но вярвам, че наистина съм много близо до разкриване същността на рака и вероятното му лечение.

Морисън съсредоточи вниманието си върху лицето на Чарлз, опитвайки се да долови някакъв знак за това, че е искрен. Трик ли му разиграваше? Или се заблуждаваше от мания за величие? Морисън се вгледа в ясносините очи на Чарлз, високото му, набраздено чело. Той знаеше всичко за миналото му, за смъртта на съпругата му, за внезапната смяна на практиката му на лекуващ лекар, с тази на научен работник. Знаеше, че Чарлз е блестящ учен, но самотник. Той подозираше, че представата на Чарлз за „наистина много близо“ можеше съвсем спокойно да значи десет години.

— Лечение на рака — каза Морисън, без да се старае да прикрива саркастичната нотка в гласа си. Задържа погледа си на лицето на Чарлз. — Колко хубаво само. Всички ще се гордеем. Но… ще трябва да почака, докато приключим с проучването за „Кансеран“. „Лесли Фармасютикълс“, които имат патента, нямат търпение да пуснат производството. А сега, д-р Мартел, ако ме извините, имам работа за вършене. Въпросът е приключен. Лабораторните дневници за „Кансеран“ са в наличност, така че, атакувайте. Желая ви късмет. Ако срещнете проблеми, уведомете ме.

Чарлз се измъкна от канцеларията като зашеметен, смазан от перспективата да бъде откъснат от собствената си работа в толкова критично важен период. Осъзнал насмешливия поглед на педантичната секретарка на Морисън, той стигна до пожарното стълбище почти на бегом и с трясък отвори вратата. Спусна се бавно надолу, главата му се пръскаше от мисли. Никога в живота му никой не беше го заплашвал с уволнение. Въпреки че беше убеден, че можеше да си намери работа, само мисълта, че ще остане изхвърлен по течението дори за кратко време, го отчайваше, особено при настоящите му трупащи се финансови задължения. Отказвайки се от частната си практика, Чарлз се беше отказал всъщност и от статуса си на сравнително богат човек. Със заплатата му от института те едва свързваха двата края, особено сега, когато Чък учеше в колежа.

Стигайки до първия етаж, Чарлз зави надолу по коридора към лабораторията си. Трябваше му време да обмисли.

[1] Река Чарлз — в гр. Бостън. — Б.ред. ↑

[2] МИТ — съкращение на „Масачузетски Институт по Технологиите“ — университет в Кеймбридж, щат Масачузетс, САЩ, известен с научното ниво обучението и с изследванията на нови технологии. — Б.пр. ↑

Трета глава

Беше техен ред. Една сестра, която изглеждаше като току-що излязла от филм на Дорис Дей от петдесетте, извика името на Мишел и задържа вратата отворена. Мишел стисна здраво ръката на мащехата си, докато влизаха във вътрешния кабинет. Катрин не беше сигурна коя от тях двете е по-напрегната.

Д-р Уайли вдигна поглед към някаква диаграма, надниквайки над очилата си. Катрин никога не се беше срещала с д-р Джордан Уайли, но всички деца го познаваха. Мишел беше й казала, че си спомня как е идвала при него преди четири години, когато била болна от дребна шарка. На Катрин лекарят й допадна веднага. Беше доста над петдесетте и излъчваше онова чувство на успокояваща бащинска близост, което хората традиционно свързваха с лекарите. Беше висок, с ниско подстригана посивяла коса и рошави сиви мустаци. Носеше малка, ръчно вързана червена папийонка, която му придаваше уникален, енергичен вид. Ръцете му бяха големи, но нежни, когато постави диаграмата на бюрото и се наклони напред.

— Тъй, тъй — каза Д-р Уайли. — Мис Мартел, ти си станала госпожица. Изглеждаш много красива, малко бледа, но красива. Сега, представи ме на новата си майка.

— Тя не е новата ми майка — каза обидено Мишел. — Тя ми е майка вече повече от две години.

И Катрин и д-р Уайли се разсмяха, а след известно колебание се присъедини и Мишел, въпреки че не беше съвсем сигурна дали е разбрала шегата.

— Моля, седнете — каза д-р Уайли, посочвайки столовете срещу бюрото си.

Като опитен лекар на клинична практика д-р Уайли беше започнал прегледа си още в момента, когато Мишел пристъпи прага на кабинета. Освен бледността й, той беше забелязал и несигурната походка на момичето, прегърбената фигура и стъкления поглед в сините й очи. Оставяйки медицинския й картон, който беше прегледал вече предварително, той взе един химикал.

— Е, хайде, какъв е според вас проблемът?

Катрин описа болестта на Мишел, а Мишел вмъкна коментарите си тук-там. Катрин каза, че е започнало постепенно с треска и обща слабост. Помислили, че се е заразила от грип, но той не минавал. Някои сутрини се чувствала добре, но други ужасно. Катрин приключи с думите, че е решила, че би било най-добре да доведе Мишел на преглед, в случай че са нужни някои антибиотици или нещо друго.

— Много добре — каза д-р Уайли. — Сега бих искал да остана за малко насаме с Мишел. Ако нямате нищо против, мисис Мартел. — Той излезе иззад бюрото си и отвори вратата към чакалнята.

Внезапно изненадана, Катрин стана. Беше очаквала, че ще остане с Мишел.

Д-р Уайли се усмихна топло и като че ли четейки мислите й, каза:

— Мишел ще се чувства добре с мен; ние сме стари приятели.

Стисвайки леко рамото на Мишел за кураж, Катрин тръгна към чакалнята. На вратата се спря.

— Колко дълго ще продължите? Имам ли време да посетя един пациент?

— Мисля, че да — каза д-р Уайли. — Ще ни трябват около трийсет минути.

— Ще се върна преди това, Мишел — извика Катрин.

Мишел й махна и вратата се затвори.

Въоръжена с някои напътствия от сестрата, Катрин се върна назад по главния коридор. Старият й страх от болниците се върна едва когато влезе в асансьора. С поглед, вперен в едно тъжно малко момиченце в инвалидна количка, Катрин осъзна, че педиатричните болници бяха особено потискащи. Мисълта за болно дете я караше да се чувства слаба. Тя се опита да се съсредоточи върху лампичката, показваща етажите, но мощна непонятна сила привлече погледа й обратно върху болното дете. Когато вратите се отвориха на петия етаж и тя пристъпи навън, краката й бяха като от каучук и дланите й лепнеха от пот.

Катрин беше тръгнала към изолационното отделение „Маршъл Мемориал“, но на петия етаж бяха разположени още интензивното и следоперационното отделения. В състоянието на емоционално напрежение, в което се намираше, тя беше изложена още на всякакви гледки и звуци, свързани с остри болнични кризисни случаи. Писъкът на мониторите на сърдечната дейност се примесваше с виковете на ужасени деца. Навсякъде стърчаха тръбички, бутилки и свистящи машини. Беше чужд свят, населен със суетящ се персонал, който изглеждаше на Катрин съвсем необяснимо откъснат от ужаса наоколо. Фактът, че на тези деца се помагаше по трудния им път, не достигна до съзнанието на Катрин.

Спирайки да си поеме дъх в един тесен коридор с прозорци от двете страни, Катрин разбра, че всъщност преминаваше от едното крило в другото, вътре в сградата на болницата. Коридорът беше като спокоен мост. Тя беше за момент сама, докато край нея не премина количка с надпис „разносвач“ на гърба. Стъклени изпитвателни тръби и стъкленици, напълнени с всякакви видове проби, подрънкваха върху металната решетка. Човекът от количката й се усмихна и Катрин също се усмихна в отговор. Окуражена, тя продължи нататък.

Катрин успя по-лесно да се примири с изолационното отделение. Всички врати към стаите бяха затворени и не се виждаха пациенти. Тя се приближи до помещението на сестрите, което по-скоро приличаше на модерно билетно гише в съвременно летище, отколкото на невралгичния пункт на едно болнично отделение. Беше голяма квадратна площ с цяла редица от телевизионни монитори. Един чиновник вдигна поглед и приветливо я попита дали може да й помогне.

— Търся момчето на Шонхаузер — каза Катрин.

— Петстотин двадесет и едно — каза мъжът и посочи.

Катрин благодари и тръгна към затворената врата. Почука тихо.

— Направо влезте — извика мъжът. — Но не забравяйте престилката.

Катрин натисна дръжката. Вратата наистина се отвори и Катрин се намери в малко преддверие с рафтове за бельо и други необходими неща, шкаф с медицински принадлежности, мивка и голям кош за мръсни дрехи. В дъното се виждаше друга затворена врата с малко прозорче. Преди още Катрин да помръдне, вътрешната врата се отвори и в стаичката влезе жена с маска на лицето и с бяла престилка. С бързи движения тя свали маската и качулката и ги пусна в коша. Беше млада сестра с червена коса и лунички.

— Здрасти — каза тя. Ръкавиците и престилката й също заминаха в коша. — Идвате, за да видите Тад?

— Да, надявах се — каза Катрин. — Мисис Шонхаузер също ли е там?

— Да, всеки ден е тук, бедната жена. Не забравяйте престилката си. Мерките за сигурност са много строги.

— Аз… — започна Катрин, но забързаната сестра вече беше излязла.

Катрин рови из рафтовете, докато намери качулките и маските. Сложи си ги, чувствайки се смешна. Престилката беше наред, но тя само я наметна. С гумените ръкавици беше по-трудно и така и не успя да напъха докрай лявата. С полусложената ръкавица отвори вратата.

Първото нещо, което видя, беше голяма пластмасова преграда, опъната около леглото. Въпреки че през нея трудно се виждаше, Катрин успя да различи фигурата на Тад Шонхаузер. Под ярката флуоресцентна светлина момчето имаше блед, леко зеленикав цвят. Чуваше се слабо съскане от кислород. Мардж Шонхаузер седеше от лявата страна на леглото и четеше на светлината на прозореца.

— Мардж — прошепна Катрин.

Жената, също с маска и престилка, вдигна поглед.

— Да? — каза тя.

— Аз съм Катрин.

— Катрин?

— Катрин Мартел.

— За бога! — каза Мардж, когато успя да свърже името.

Тя стана и остави книгата си. Хвана Катрин за ръка и я отведе обратно в преддверието. Преди вратата да се затвори зад тях, тя отново погледна към Тад. Момчето не беше помръднало, въпреки че очите му бяха отворени.

— Благодаря ти, че дойде — каза Мардж. — Наистина оценявам жеста ти.

— Как е той? — попита Катрин. Странната стая, предпазните облекла… не беше окуражително.

— Много зле — каза Мардж. Тя свали маската си. Лицето й изглеждаше измъчено и напрегнато; очите й зачервени и подути. — Правиха му два пъти присаждане на костен мозък от Лиза, но не помогна. Никак.

— Говорих с Нанси тази сутрин — каза Катрин. — Нямах представа, че е толкова болен. — Катрин усещаше състоянието, в което се намираше Мардж. Напрежението й беше стаено, но почти на ръба, като вулкан, готов да избухне.

— Никога не бях чувала за апластична анемия — каза Мардж, опитвайки се да се засмее. Но вместо това се разплака.

Катрин също заплака, от съчувствие, и двете жени останаха няколко минути така, плачейки в прегръдките си. Най-после Мардж въздъхна, леко се отдръпна от Катрин и я погледна в лицето.

— О, толкова е хубаво, че дойде. Не можеш да си представиш колко съм ти благодарна. Едно от тежките неща при сериозните болести е, че хората те отбягват.

— Но аз нямах представа — повтори разкаяна Катрин.

— Не те обвинявам — каза Мардж. — Просто имах предвид хората изобщо. Предполагам, че те просто не знаят какво да кажат, или може би се страхуват от неизвестното, но се случва винаги, когато най-много имаш нужда от хора.

— Ужасно съжалявам — каза Катрин, защото не знаеше какво друго да каже. Искаше й се да беше се обадила преди седмици. Мардж беше по-възрастна от нея, по-скоро на годините на Чарлз. Но двете се разбираха добре и Мардж беше мила и й помагаше, когато Катрин дойде да живее в Шафсбъри. Другите жители на Нова Англия се държаха много студено.

— Не искам да си го изкарвам на теб — каза Мардж, — но съм толкова разстроена. Лекарите ми казаха тази сутрин, че болестта на Тад може да е фатална. Опитват се да ме подготвят. Не искам той да страда, но не искам и да умре.

Катрин бе шокирана. Фатална? Да умре? Такива думи можеха да се отнасят само за стари хора, не за малко момче, което само преди няколко седмици беше у тях, в кухнята им, и кипеше от живот и енергия. С мъка преодоля желанието си да избяга обратно долу, на първия етаж. Вместо това прегърна Мардж.

— Само че непрекъснато се питам, защо? — проплака Мардж, стараейки се да запази самообладание все пак. — Казват, че добрият Господ си има своите причини, но бих искала да знам защо! Тад беше толкова добро момче. И всичко изглежда така нечестно.

Извикала на помощ всичките си сили, Катрин започна да говори. Не беше обмисляла какво точно ще каже. То просто си дойде само. Заговори за Бог и смъртта по начин, който изненада и самата нея, защото не беше религиозна в традиционния смисъл на думата. Беше отгледана като католичка и дори за кратко време, когато беше на десет, разправяше, че ще стане монахиня. Но в колежа се обяви против ритуалите на църквата и дори бе станала донякъде догматик, но не си направи труда да преосмисли вярванията си. И все пак думите й вероятно бяха смислени, защото Мардж реагира; дали се дължеше на примирението й, или просто на човешката топлота, Катрин не успя да прецени. Но Мардж се успокои и дори съумя леко да се усмихне.

— Трябва да тръгвам — каза накрая Катрин. — Трябва да се върна при Мишел. Но ще дойда пак и ще се обадя тази вечер, обещавам.

Мардж кимна и целуна Катрин, преди да влезе при сина си.

Катрин пристъпи в коридора. Задъхана, спря пред вратата. В болницата беше толкова страшно, колкото беше очаквала, че ще бъде.

— Струва ми се, че нямаме кой знае какъв избор — каза Елън, поставяйки чашата си с кафе на бюрото. Беше седнала на лабораторния стол и гледаше надолу към Чарлз, свит в стола зад бюрото си. — Недостойно е, че трябва да забавим работата си точно на този етап, но какво можем да направим? Може би трябваше да държим Морисън в течение на успехите ни.

— Не — каза Чарлз. Седеше така с лакти, опрени на бюрото, с лице, заровено в дланите и недокоснато кафе в чашата. — Ако бяхме му казали, досега сто пъти щеше да ни спре, за да напишем някоя проклета статия. Това щеше да значи изоставане с години.

— Но е единственият начин, по който това сега може да се избегне — каза Елън. Пресегна се и сложи ръка на рамото на Чарлз. Тя може би по-добре от всички разбираше колко му е трудно. Той ненавиждаше каквото и да е вмешателство в работата му, особено административното. — Но ти си прав. Ако знаеха с какво се занимаваме, щяха да нахълтват тук всеки ден. — Остави ръката си на рамото му. — Всичко ще се оправи. Просто трябва да намалим малко темпото.

Чарлз вдигна поглед към очите на Елън, които бяха толкова тъмни, че зениците се сливаха с ирисите. Ясно усещаше ръката й на рамото си. След краткотрайната им връзка, тя съзнателно избягваше да го докосва. А сега, първо го обвини в безчувственост, а после сложи ръката си: съвсем объркващи сигнали.

— Тази глупост с „Кансеран“ ще отнеме известно време — каза той. — От шест месеца до една година, ако всичко върви гладко.

— Защо да не правим и двете неща едновременно? — каза Елън. — Можем да удължим работното си време, да работим през нощта. Готова съм да го направя за теб.

Чарлз се изправи. Да работят нощем? Погледна тази жена, с която смътно си спомняше, че някога е спал; изглеждаше толкова отдавна. Кожата й имаше същия мургав цвят, като тази на Елизабет и на Мишел. Въпреки че Елън го привличаше физически, с нея не вървеше; те бяха партньори, колеги, работеха заедно, но не можеха да бъдат любовници. Беше тромава връзка; и любенето им беше някак тромаво, като на пубертети. Катрин не беше красива като Елън, но от самото начало с нея беше по-пълно, по-задоволяващо.

— Имам по-добра идея — каза Чарлз. — Защо да не отида при директора, през главата на Морисън, и просто да сложа картите на масата и да обясня, че е определено по-важно да продължим да се занимаваме със собствената си работа.

— Не вярвам да помогне — предупреди Елън. — Морисън ти каза, че решението идва от борда на директорите. Д-р Ибанез няма да го отмени. Мисля, че само ще си навлечеш неприятности.

— А аз мисля, че си струва риска. Помогни ми да съберем лабораторните дневници. Ще му покажа с какво сме се занимавали.

Елън се плъзна от стола и се отправи към вратата за коридора.

— Елън? — извика Чарлз, изненадан от постъпката й.

Тя не спря.

— Прави каквото искаш, Чарлз. И без това винаги го правиш. — Вратата се затвори зад нея.

Първият импулс на Чарлз беше да я настигне. Но бързо се отказа. Беше разчитал на подкрепата й. Освен това, имаше да върши по-важни неща, отколкото да се тревожи за настроенията и държанието на Елън. Ядосан, той я изхвърли от мислите си и се съсредоточи върху главната протоколна книга и дневниците с последните резултати, които бяха разхвърляни по бюрото и рафтовете наоколо. Взе ги и като репетираше наум какво точно ще каже, тръгна обратно по пожарното стълбище.

Редицата от любопитни секретарки от администрацията наблюдаваше устрема му надолу по коридора. Цялата група знаеше, че му е наредено да се заеме с проучването на „Кансеран“ и че тази идея никак не му допадаше.

Чарлз не обърна внимание на втренчените погледи, въпреки че се чувстваше като вълк в птича клетка, когато се приближи до секретарката на д-р Ибанез, мис Вероника Евънс. Поради длъжността, която заемаше, нейното бюро беше отделено от останалата част на помещението с панелни прегради. Тя беше в Института дори преди идването на Ибанез. Беше добре поддържана жена с масивно телосложение и неопределима средна възраст.

— Бих искал да се срещна с директора — каза Чарлз с нетърпящ възражение глас.

— Имате ли определен час? — Никой не можеше да се налага над мис Евънс.

— Просто му кажете, че съм тук — каза Чарлз.

— Боя се, че… — започна мис Евънс.

— Ако не му кажете, че съм тук, ще нахълтам направо вътре! — Гласът на Чарлз беше твърдо овладян.

Лицето на мис Евънс придоби едно от прочутите си пренебрежителни изражения, тя бавно се надигна и изчезна във вътрешния кабинет. Когато се появи отново, тя просто задържа вратата отворена и кимна на Чарлз да влезе.

Канцеларията на Ибанез беше просторна ъглова стая, с лице към юг и изток. Зад отчасти замръзналата река, наред със студентските общежития на Бостън Юнивърсити, се виждаше и частица от Бостънското небе. Ибанез седеше зад огромно, антикварно испанско бюро. Гледката оставаше зад гърба му. На стол пред бюрото беше д-р Томас Брайтън.

Смеейки се над някаква шега от провеждания преди влизането на Чарлз разговор, д-р Карлос Ибанез с широк жест на тънката пура, която пушеше, посочи към един стол. Ореол от сив дим обкръжаваше главата на директора, подобно на дъждовен облак над тропически остров. Той беше дребен мъж във втората половина на шестдесетте, предразположен към внезапни бързи движения, особено на ръцете си. Тъмното му лице беше обрамчено със сребриста коса и сребриста козя брадичка. Гласът му беше изненадващо плътен.

Чарлз седна, смутен от присъствието на д-р Брайтън. От една страна, беше вбесен заради този мъж, както по професионални, така и поради лични причини. От друга, изпитваше съчувствие към доктора, който трябваше да се изправи лице в лице срещу скандала, а и срещу внезапно срутилите се илюзии в живота му.

Д-р Брайтън хвърли бърз, но несъмнено неприязнен поглед към Чарлз, преди да се обърне отново към д-р Ибанез. Този единствен поглед беше достатъчен, за да подкопае чувствата на Чарлз. Чарлз се зае да изучава профила на Брайтън. Според него, беше млад човек: на тридесет и една. А изглеждаше по-млад: рус и красив, в стила на Айви лигата.

— А, Чарлз — каза Ибанез с известно смущение, — тъкмо казвах довиждане на Томас. Жалко, че в стремежа си да завърши изследванията по проекта „Кансеран“, постъпи глупаво.

— Глупаво! — избухна Чарлз. — Криминално би било по-точно казано.

Томас се изчерви.

— Хайде, Чарлз, имал е най-добри мотиви. Ние знаем, че не е искал да злепостави института. Истинският криминален престъпник е този, който е подал информацията на пресата и ние имаме съвсем сериозно намерение да открием кой е бил и да го накажем най-строго.

— А д-р Брайтън? — попита Чарлз, като че ли него го нямаше въобще в стаята. — Подкрепяте ли това, което той направи?

— Разбира се, че не — каза Ибанез. — Но униженията, които изтърпя в ръцете на пресата, ми се струват достатъчно наказание. През последните няколко години ще му бъде трудно да си намери работа, която да съответства на талантите му. Уайнбъргър определено не би могъл да финансира кариерата му повече. Всъщност тъкмо му разказвах за група лекари-интернисти във Флорида, където съм сигурен, че бихме могли да му осигурим място.

Последва неловка пауза.

— Е — каза д-р Ибанез като стана на крака и заобиколи бюрото си.

Брайтън също стана, когато д-р Ибанез се приближи. Д-р Ибанез сложи ръка на рамото на Брайтън и го изпрати до вратата, игнорирайки Чарлз.

— Бих оценил всяко съдействие, което ми окажете — каза Брайтън.

— Надявам се, разбирате причините, поради които се налага да напуснете института толкова бързо — каза Ибанез.

— Разбира се — отвърна Брайтън. — След като веднъж онези от пресата научат нещо подобно, те го изцеждат до край. Не се тревожете за мен. Радвам се да потъна в сянка за известно време.

Затворил вратата зад Брайтън, Ибанез се върна до бюрото си и седна. Настроението му внезапно се смени с досада и раздразнителност.

— Всъщност, има двама души, които ми се иска да удуша. Човекът от вътре, който разказа за случая, и репортерът, който написа за него. В пресата имат навик да раздухват нещата и това е един добър пример. Първа страница на „Ню Йорк Таймс“! Абсурд!

— Струва ми се — каза Чарлз — че обвинявате погрешно хората. В края на краищата, това е „морален въпрос“, а не само едно неудобство.

Д-р Ибанез загледа Чарлз през огромната площ на бюрото си.

— Д-р Брайтън не е трябвало да прави това, което направи, но моралният въпрос не ме тревожи толкова, колкото потенциалната вреда за института и за лекарството „Кансеран“. Това промени нещата от нищожна случка до цялостна катастрофа.

— Аз просто не мисля, че професионалната честност е нищожна случка — каза Чарлз.

— Надявам се, че не ми четете лекция, д-р Мартел. Нека да ви кажа нещо. Постъпката на д-р Брайтън не е била мотивирана от някаква лоша умисъл. Той е вярвал в „Кансеран“-а и е искал да ускори достъпа на обществото до него. Измамата му е в резултат на младежка прибързаност, а всички ние сме правили подобни грешки, в една или друга степен. За нещастие, в този случай ентусиазмът му е отишъл твърде далеч, в резултат на което загубихме един талантлив човек и при това с феноменални способности да набира фондове.

Чарлз се премести към ръба на стола си. За него въпросът беше кристално ясен и не можеше да проумее, как той и Ибанез да разглеждат събитието от фундаментално различни гледни точки. Когато беше готов да се впусне в тирада върху различията между правилно и грешно, Чарлз трябваше да се възпре, прекъснат от мис Евънс.

— Д-р Ибанез — извика през вратата мис Евънс, — казахте незабавно да ви съобщя, когато пристигне г-н Белман. Той е тук.

— Пуснете го да влезе! — извика Ибанез, скачайки на крак като боксьор при съдийския сигнал.

Джулз Белман, завеждащ обществените връзки в института, влезе през вратата като кутре с подвита опашка.

— Не знаех нищо за „Таймс“ до тази сутрин — простена той. — Не зная как се е случило, но не е излязло от никой от моя отдел. За нещастие, много хора бяха в течение.

— Асистентката ми каза, че е било една от клюките в института — каза Чарлз, предлагайки защитата си на Белман. — Мисля, че аз съм бил единственият, който не е знаел нищо по въпроса.

Ибанез постоя още малко намръщен.

— Е, искам да се намери източника. — Не покани Белман да седне.

— На всяка цена — каза Белман, вече с по-силен глас. — Вече мисля, че знам кой е виновникът.

— О? — Ибанез вдигна вежди.

— Пазачът на животните, който в началото ви докладва за Брайтън. Чух, че се е вкиснал, задето не бил похвален.

— Исусе! Всеки иска медал за това, че си върши работата — каза Ибанез. — Продължавай да търсиш, докато се убедиш. А сега трябва да поговорим за пресата. Ето как искам да постъпиш. Свикай конференция. Признай, че в експерименталния протокол за „Кансеран“ са били открити грешки поради натиска на кратките срокове за разработка, но не признавай за каквато и да е измама. Просто кажи, че грешките не са били установени при обикновената проверка, която задължително се прави от администрацията и че на д-р Брайтън е даден неограничен отпуск. Кажи, че той е бил подложен на голямо напрежение от необходимостта да избърза с предлагането на лекарството на пазара. И най-важното, подчертай, че „Кансеран“ е най-обещаващото противораково лекарство от всички други, пускани напоследък. После подчертай, че грешката в случая е била на Брайтън и че институтът Уайнбъргър все още напълно вярва в „Кансеран“. А последното ще постигнеш, като им съобщиш, че възлагаме по-нататъшната работа върху проекта на най-способния си учен, д-р Чарлз Мартел.

— Д-р Ибанез — започна Чарлз — аз…

— Минута само, Чарлз — прекъсна го Ибанез. — Нека да се отърва от Джулз тук. Сега мислиш ли, че разбра всичко, това, Джулз?

— Д-р Ибанез — опита отново Чарлз, — аз наистина искам да кажа нещо.

— След минута, Чарлз. Слушай, Джулз, искам да го кажеш така, че името Чарлз Мартел да прозвучи като Луи Пастьор — прероден, разбра ли?

— Дадено — ентусиазирано каза Белман. — Сега, д-р Мартел, можете ли да ми кажете за последната си публикация?

— По дяволите! — кресна Чарлз, стоварвайки лабораторните си книги върху бюрото на Ибанез. — Това е смешен разговор. Знаете, че не съм публикувал нищо напоследък, предимно защото не искам да си губя времето. Но със статии или не, постигам изключителни резултати и всичко е написано тук, в тези книги. Позволете ми да ви покажа нещо.

Чарлз протегна ръка, за да отвори една от книгите, но д-р Ибанез го възпря.

— Чарлз, успокойте се. Не сте изправен пред съд тук, за бога. Всъщност вероятно е по-добре, че не сте правили публикации. Точно сега интересът, а съответно и субсидирането за имунологичните ракови проучвания са доста отслабнали. Дори вероятно няма да е добре, ако Джулз трябва да признае пред пресата, че сте работили изключително в тази област, защото биха могли да допуснат, че не сте достатъчно квалифициран, за да се заемете с „Кансеран“.

— Дай ми сила — изстена за себе си Чарлз през здраво стиснати зъби, поемайки си с усилие въздух, вперил поглед в Ибанез. — Оставете ме да ви кажа нещо! В цялата медицинска общност към рака се подхожда от погрешна гледна точка. И цялата тази работа върху хемотерапевтични реагенти като „Кансеран“, служи само за забавяне на процеса. До действително лечение може да се стигне само след по-добрите химически връзки между клетките, на които имунната система е пряк наследник. Отговорът е в имунологията! — Гласът на Чарлз се беше извисил до кресчендо и последното изречение съдържаше страстта на религиозен фанатик.

Белман сведе поглед и размърда крака. Ибанез смукна дълбоко от пурата си и издуха дима на дълга, тънка струйка.

— Е — каза д-р Ибанез, нарушавайки смущаващата тишина, — това е интересна гледна точка, Чарлз, но се боя, че не всеки ще се съгласи с вас. Същността на проблема е там, че докато проучванията в хемотерапията привличат много субсидии, за изследвания в областта на имунологията не може да се каже същото.

— Това е защото хемотерапевтични реагенти като „Кансеран“ могат да се патентоват, докато имунологичните процеси в по-голямата си част не могат — каза Чарлз, импулсивно прекъсвайки д-р Ибанез.

— Струва ми се — каза Ибанез, — че старата поговорка „не хапи ръката, която те храни“, е много подходяща за случая. Организацията за борба срещу рака ви издържаше, д-р Мартел.

— За което съм благодарен — каза Чарлз. — Аз не съм бунтовник, нито революционер. Далече съм от това. Всичко, което искам, е да бъда оставен на мира, за да си върша работата. Всъщност, ето защо дойдох тук, на първо място: за да ви кажа, че не се чувствам подходящ, за да се заема с проекта „Кансеран“.

— Глупости! — каза Ибанез. — Вие сте повече от подходящ. Бордът на директорите явно мисли така.

— Не говоря за интелектуалните си способности — сряза го Чарлз. — Говоря за своята незаинтересованост. Не вярвам в „Кансеран“ и в подхода към рака, който той представлява.

— Д-р Мартел — бавно каза д-р Ибанез с поглед, впит в лицето на Чарлз, — ясно ли ви е, че се намираме в криза? Наистина ли мислите, че можете да си седите тук и да ми казвате, че не можете да помогнете, защото сте незаинтересован? Какво смятате, че ръководя тук, субсидиран от държавата колеж? Ако загубим фондовете за „Кансеран“, целият институт ще бъде пред финансова катастрофа. Вие сте единствения човек, който все още не работи с помощта на фондовете от Националния Раков Институт и чийто статут сред научните кръгове е такъв, че цялата тази нещастна олелия ще замре, когато се включите вие.

— Но аз съм на критичен етап в собствените си проучвания — замоли се Чарлз. — Зная, че не съм публикувал и зная, че бях донякъде потаен. Вероятно е било неправилно. Но аз постигнах резултати и мисля, че направих изумително откритие. Записано е тук. — Чарлз почука корицата на един от лабораторните си дневници. — Вижте, мога да взема ракова клетка, която и да е ракова клетка и да изолирам химическата разлика между тази клетка и една нормална клетка от същия индивид.

— При какви животни? — попита д-р Ибанез.

— Мишки, плъхове и маймуни — отговори Чарлз.

— А хора? — попита д-р Ибанез.

— Не съм опитвал още, но съм сигурен, че ще е успешно. Методът успяваше безотказно при всички живи същества, с които съм опитвал.

— Това химическо различие антигенно ли е в животното, което го приема?

— Би трябвало да бъде. При всичките случаи протеинът изглежда достатъчно различен, за да бъде антигенен, но за нещастие все още не съм успял да предизвикам чувствителност у някои от заразените с рак животни. Изглежда, съществува някакъв вид блокиращ механизъм, или това, което аз наричам блокиращ фактор. И точно на този етап от проучването се намирам сега — опитвам се да изолирам този блокиращ фактор. След като го постигна, възнамерявам да използвам метода на хибридомата, за да изработя антитяло на блокиращия фактор. Ако съумея да елиминирам блокиращия фактор, се надявам, че тогава животното ще реагира имунологично на своя тумор.

— Пфюу — подсвирна Белман, несигурен какво да запише в бележника си.

— Най-вълнуващото нещо — каза ентусиазирано Чарлз, — е, че всичко това има научна логика. Ракът в днешно време е един вид изродена прастара система, в която организмите могат да приемат нови клетъчни компоненти.

— Предавам се — каза Белман и затвори бележника си.

— И другото, което искате да кажете, д-р Мартел — каза д-р Ибанез, — че ви предстои още дълъг път в това ваше проучване.

— Абсолютно вярно — каза Чарлз, — но темпото става все по-бързо.

— Обаче няма причина, освен собствените ви предпочитания, да не отложите тази работа за известно време.

— Само тази, че изглежда толкова многообещаващо. Ако се окаже така плодотворна, колкото очаквам, тогава би било трагично да не го предложим на хората възможно най-бързо.

— Но само по ваше мнение изглежда така многообещаващо. Трябва да призная, че звучи интересно и мога да ви уверя, че Уайнбъргър ще ви подкрепя както досега. Но първо вие ще трябва да помогнете на Уайнбъргър. Вашите собствени интереси ще трябва да почакат; трябва незабавно да се заемете с проекта „Кансеран“. Ако откажете, д-р Мартел, ще трябва да продължите с изследванията си другаде. Не желая повече дискусии. Въпросът е приключен.

За момент Чарлз остана на мястото си с безизразно лице, отразяващо вътрешната му несигурност. Ентусиазмът, с който беше изложил същността на работата си, беше дотолкова подсилил надеждите му, че отказът на д-р Ибанез произведе парализиращ ефект, особено съчетан със заплахата, че може да го изхвърлят от лабораторията му. Предупреждението, че ще го уволнят, звучеше много по-ужасяващо от Ибанез, отколкото от Морисън. Работата на Чарлз и собственото му аз бяха толкова тясно свързани, че той не можеше да си ги представи отделени. С усилие събра лабораторните си дневници.

— Вие не сте най-популярната личност в персонала — тихо добави Ибанез, — но ако се включите, можете да промените това. Искам да ми кажете, д-р Мартел — с нас ли сте?

Чарлз кимна с глава без да вдига поглед, усетил окончателното унижение на безусловното поражение. Обърна се и излезе, без да промълви и дума.

След като вратата се затвори, Белман погледна пак към Ибанез.

— Каква странна реакция. Надявам се да не създаде проблеми. Това евангелско отношение ме плаши до смърт.

— Споделям това чувство — замислено каза Ибанез. — За нещастие, той се е превърнал в научен фанатик, а като всички фанатици, може да създава неприятности. А това е твърде лошо, защото е първокласен изследовател, може би най-добрият при нас. Но хора като него могат да ни изхвърлят като безработни на улицата, особено в тази ера на орязани субсидии. Чудя се дали Чарлз се замисля откъде идват парите за издръжка на института. Ако хората от Националния Раков Институт бяха чули монолога му за хемотерапията, щяха да получат удар.

— Ще трябва да държа пресата далеч от него — каза Белман.

Д-р Ибанез се разсмя.

— Това поне няма да е трудно. Чарлз никога не се е интересувал от реклама.

— Убеден ли сте, че той е най-подходящ за проекта „Кансеран“? — попита Белман.

— Той е единственият. Нямаме друг с професионална репутация като неговата. Всичко, което се иска от него, е да довърши изследването.

— Но ако някак обърка нещата… — разтревожи се Белман.

— Изобщо не си го помисляй — каза Ибанез. — Ако той обърка нещо с „Кансеран“ на този етап, ще ни се наложи да направим нещо драстично. Иначе всички ще си търсим работа.

Отвратен от себе си, Чарлз се затътри обратно към лабораторията си. За пръв път от почти десет години, с носталгия се замисли за частната си практика. Не за онази страна на клиничната медицина, която го изправяше лице в лице с пациента, а по-скоро за автономията. Чарлз беше свикнал да владее положението и до този момент не беше осъзнал колко малко власт имаше в Уайнбъргър.

За втори път през този ден, Чарлз затръшна вратата на лабораторията си, раздрънквайки стъклениците по рафтовете и хвърляйки в ужас животните си. Също за втори път стресна Елън, която сръчно улови пипетата, изхвръкнала от плота при рязкото й движение.

Беше на път да протестира, но когато погледна изражението на Чарлз, замълча.

В изблик на безсилна, погрешно насочена ярост Чарлз захвърли лабораторните дневници върху плота. Единият падна на пода, а другият изхвърча върху един дестилационен апарат, при което парченца стъкло се разхвърчаха из цялата стая.

Елън инстинктивно отстъпи назад и скри лицето си с ръка. Все още неудовлетворен, Чарлз грабна една Еленмайерова колба и я запрати в мивката. През всичките шест години на съвместна работа, Елън не беше го виждала в подобно състояние.

— Ако ми кажеш „казах ти, че ще стане така“, ще изкрещя — каза Чарлз, хвърляйки се в металния си въртящ стол.

— Д-р Ибанез не пожела да те изслуша? — каза Елън предпазливо.

— Изслуша ме. Обаче не ми обърна внимание. А аз просто подвих опашка като хартиен тигър. Беше ужасно.

— Не мисля, че си имал друг избор — каза Елън. — Така че, не обвинявай себе си. Както и да е, каква е програмата ни?

— Програмата е да приключим проучването за ефикасността на „Кансеран“.

— Веднага ли започваме? — попита Елън.

— Веднага — уморено отвърна Чарлз. — Всъщност, защо не отидеш да вземеш лабораторните дневници за „Кансеран“. За известно време не искам да разговарям с никого.

— Добре — тихо каза Елън. Олекна й, че й поставиха задача, заради която ще излезе от лабораторията за няколко минути. И усещаше, че Чарлз имаше нужда да остане малко сам.

След като Елън излезе, Чарлз не помръдна, и се опита да не мисли. Но усамотението му не трая дълго. Вратата се отвори рязко и Морисън влетя в лабораторията.

Чарлз се завъртя на стола си и вдигна поглед към Морисън, чиито вени по слепоочията се бяха издули в момента като снопчета спагети. Беше вбесен.

— Дотук беше общо взето края на търпението ми — изкрещя той през побелелите си устни. — До гуша ми дойде от липсата ти на уважение. Какво те кара да си въобразяваш, че си толкова важен, та не се налага да спазваш правилата на обикновения протокол? Не би трябвало да ти припомням, че съм ти началник. От теб се очаква да минеш през мен, когато имаш въпроси по отношение на администрацията, не да отиваш при директора.

— Морисън, направи ми услуга — каза Чарлз, — изчезвай, по дяволите, от моята лаборатория!

Мъничките очи на Морисън се наляха с бледорозово. Ситни капчици пот избиха по челото му, когато проговори:

— Всичко, което мога да ти кажа, е, че в момента ако ти не беше аварийният ни изход от ситуацията, бих се погрижил да те изхвърля от Уайнбъргър още днес. Късмет имаш, че не можем да си позволим още един скандал. Но по-добре се постарай да блеснеш с този проект „Кансеран“, ако имаш намерение да останеш на работа тук.

Без да изчака отговор, Морисън изфуча от лабораторията. Чарлз остана сам с тихото жужене на хладилните компресори и тиктакането на автоматичния брояч за радиоактивност. Това бяха познати звуци и му действаха успокоително. Може би, каза си той, тази история с „Кансеран“ няма да е чак толкова лоша; може би, би могъл да приключи с изследването бързо, в случай че експерименталните протоколи са в ред; може би Елън беше права и биха могли да работят едновременно върху двата проекта, като използват някога нощите.

Внезапно зазвъня телефонът. Той се поколеба дали да го вдигне, изчака три, после четири сигнала. На петия отвори.

— Ало — казаха от другата страна. — Говори мисис Крейн от счетоводния отдел на Нортийстърн Юнивърсити.

— Да — каза Чарлз. Трябваха му няколко секунди, докато свърже училището с Чък.

— Извинете за безпокойството — каза мисис Крейн. — Но синът ви ни даде този телефонен номер. Струва ми се, че отдавна сте просрочили таксата от 1650 долара.

Чарлз запремята в ръката си малка кутийка кламери, чудейки се какво да каже. Да не може да плаща сметките си, за него беше ново преживяване.

— Г-н Мартел, там ли сте?

— Д-р Мартел — каза Чарлз, въпреки че веднага щом я поправи, се почувства глупаво.

— Извинете ме, д-р Мартел — каза мисис Крейн с неподправено угризение, — можем ли да очакваме таксата в близко бъдеще?

— Естествено — каза Чарлз. — Чекът вече е изпратен. Извинете ме за недоглеждането.

Чарлз затвори телефона. Знаеше, че веднага трябва да осигури заем. Отчаяно се надяваше Чък да се справя достатъчно добре и да не специализира психология. Вдигна отново слушалката, но не набра номер. Реши, че ще спести време, ако отиде лично в банката; освен това, малко свеж въздух и известно време далеч от Морисъновци и Ибанези, щяха да му се отразят добре.

Четвърта глава

Прелиствайки страниците на едно старо издание на списание „Тайм“, Катрин се раздвижи на стола си, обхваната от нова вълна на напрежение. В началото, чакалнята на д-р Уайли й изглеждаше като убежище от ужасите в останалата част на болницата, но с продължителното чакане несигурността и лошите предчувствия започваха отново да вземат връх. Погледна часовника си и установи, че Мишел е в кабинета вече повече от час. Нещо явно не беше наред!

Започна да нервничи, кръстосвайки и отпускайки крака, поглеждайки все по-често часовника. За нещастие, в стаята не се водеше разговор и почти нищо не се движеше, освен ръцете на една жена, която плетеше, и две едва проходили деца, които несръчно си играеха с кубчета. Внезапно Катрин разбра какво я смущаваше. Всичко беше прекалено плоско, безчувствено. Като двуизмерно отражение на триизмерна картина.

Тя се изправи, неспособна да остане на мястото си и секунда повече.

— Извинете ме — каза, отправяйки се към сестрата. — Моето малко момиченце, Мишел Мартел. Имате ли представа още колко ще продължат?

— Лекарят не ни е казал — учтиво отвърна сестрата. Тя седеше с болезнено изпънат гръб, така че значителният й ханш се подаваше от гърба на стола.

— Но тя е там от дълго време — продължи Катрин, надявайки се на подкрепа.

— Д-р Уайли извършва щателно прегледите. Сигурна съм, че скоро ще излезе.

— Често ли му отнемат повече от час? — попита Катрин. Тя се чувстваше някак суеверно задължена да задава въпроси, като че ли по този начин може да повлияе на крайния резултат.

— Разбира се — каза сестрата от приемната. — Прегледите му отнемат толкова време, колкото му е нужно. Той никога не прибързва. От този тип лекари е.

Но защо му е нужно цялото това време, продължи да се пита Катрин, докато се връщаше на мястото си. Гледката на Тад в пластмасовата му клетка непрекъснато се връщаше в съзнанието на Катрин. Беше ужасяващ шок фактът, че децата наистина се разболяват сериозно. Тя бе вярвала, че подобни случаи са рядкост, която става само с чуждите деца, с децата, които не познаваш. Но Тад беше съсед, приятел на дъщеря й. Катрин потръпна.

Вземайки друго списание, Катрин хвърли поглед на рекламите; имаше усмихнати, щастливи хора, заети с лъскане на подове, купуване на нови коли. Опита се да реши какво да приготви за вечеря, но не успя. Защо Мишел се бавеше толкова много?

Пристигнаха още две майки с пухкави розови пакети, които явно бяха бебета. После друга майка и дете: малко момченце на около две, с огромен виолетов обрив, който покриваше половината му лице.

Чакалнята беше вече претъпкана и Катрин започна да диша с мъка. Изправяйки се, за да направи място на втората майка с бебето, Катрин се опита да не гледа към двегодишното дете с ужасния, обезобразяващ обрив. Страхът й се усили. Изминали бяха час и двадесет минути, откакто остави Мишел. Усети, че трепери.

Още веднъж приближи към сестрата и застана смутено пред бюрото й.

— Мога ли да ви помогна? — каза сестрата с болезнено учтив маниер.

Катрин изпита желание да се пресегне и да разтърси тази жена, чиято колосана белота предизвикваше обтегнатите й нерви. Не се нуждаеше от учтивост, имаше нужда от топлота и разбиране, от капчица чувство.

— Мислите ли, че ще бъде възможно — попита Катрин — да разберете защо се бавят толкова?

Преди сестрата да успее да отговори, вратата в ляво се отвори и д-р Уайли надникна в стаята. Огледа чакащите, докато очите му се спряха на Катрин.

— Мисис Мартел, мога ли да поговоря с вас? — Гласът му беше безизразен и той се прибра, оставяйки вратата отворена.

Катрин забърза след него, нервно опипвайки цветните шноли в косите си, за да се увери, че са на мястото си, и влезе, после внимателно затвори вратата.

Уайли се беше отдръпнал до бюрото си, но стоеше прав, полуоблегнат на ръба му, с кръстосани на гърдите ръце.

Изключително чувствителна към всеки нюанс, Катрин изпитателно се взря в широкото лице на д-р Уайли. Челото му беше дълбоко набраздено, нещо, което тя не беше забелязала при първата им среща. Мъжът не се усмихваше.

— Имаме нужда от разрешението ви за един преглед, за вземане на една проба — каза д-р Уайли.

— В ред ли е всичко? — попита Катрин. Опита се да го каже нормално, но гласът й прозвуча твърде силно.

— Всичко е под контрол — каза д-р Уайли. Освобождавайки ръцете си, той се пресегна да вземе един лист от бюрото си. — Но трябва да направим един специфичен диагностичен тест. Ще ми трябва подписът ви върху този формуляр. — Той подаде документа на Катрин.

Тя го пое с трепереща ръка.

— Къде е Мишел? — Очите й се плъзнаха по написаното. Беше в стандартен медицински стил.

— В един от кабинетите за преглед. Можете да я видите, ако държите, но бих предпочел първо да направя този тест. Нарича се аспирация на костен мозък.

— Костен мозък? — Катрин рязко изправи глава. Думите му предизвикаха страшната картина на Тад в пластмасовата му палатка.

— Това не е нещо, за което трябва да се безпокоите — каза д-р Уайли, забелязвайки изненаданата реакция на Катрин. — Само обикновен тест, много подобен на кръвна проба.

— Мишел апластична анемия ли има? — светкавично изрече Катрин.

— В никакъв случай. — Д-р Уайли беше съвсем шокиран от реакцията й. — Искаме да направим този тест, за да се опитаме да поставим диагноза, но мога да ви уверя, че Мишел не страда от апластична анемия. Моля да ме извините, но какво ви накара да зададете този въпрос?

— Само преди няколко минути посетих детето на съседите ни, което има апластична анемия. Когато казахте костен мозък, това… — Катрин се затрудни да довърши изречението си.

— Разбирам — каза д-р Уайли. — Не се тревожете. Мога да ви уверя, че вероятността за апластична анемия е изключена. Но все пак искаме да направим тест, за да бъдем изчерпателни.

— Мислите ли, че ще трябва да се обадя на Чарлз? — запита Катрин. Изпита облекчение, че Мишел не може да има апластична анемия и благодарност към д-р Уайли, който отхвърли подобна възможност. Въпреки че Чарлз беше казал, че апластичната анемия не е заразна, близостта й беше заплашителна.

— Ако искате да се обадите на Чарлз, направете го на всяка цена. Но нека малко да ви обясня. Аспирацията на костен мозък се извършва с игла, подобна на тази, която използваме за вземане на кръв. Прилагаме малка местна упойка, така че практически е безболезнено и отнема само няколко минути. И след като получим резултатите, всичко ще свърши. Наистина е лесна процедура и я правим често.

Катрин успя да се усмихне и каза, че могат да започнат с теста. Д-р Уайли й харесваше и изпитваше вътрешно доверие към него, особено след като Чарлз несъмнено беше избрал именно него от цяла група педиатри, които познаваше добре, и то още от раждането на Чък. Тя подписа формулярите, после се остави д-р Уайли да я придружи обратно до вратата в претъпканата чакалня.

Мишел лежеше съвсем неподвижно върху масата за прегледи. Въпреки възглавницата под главата й, пред очите си виждаше само тавана с декоративните абажури на флуоресцентните лампи. Но можеше да види и малка част от тапетите, достатъчна, за да различи образи на смеещи се клоуни, кончета люлки, деца с балони. В стаята имаше мивка и въпреки че беше скрита от погледа й, чувстваше как водата капе.

Болницата напълно оправда страховете на Мишел. Три пъти я прободоха с игли. По веднъж на всяка ръка и един път на пръста. И всеки път ги питаше дали това е последно, но никой не й казваше, тъй че тя се боеше, че могат да го направят пак, особено ако мърда прекалено много, така че лежеше съвсем неподвижно.

Чувстваше се смутена от това, че е толкова малко облечена. Бяха й сложили нещо като нощница, но отворена на гърба, така че с кожата си усещаше хартията, с която беше застлана масата. Като погледнеше надолу, виждаше хълмчетата, образувани от краката й под чаршафа, който я покриваше. Дори ръцете й бяха под тази бяла покривка, сплетени върху стомаха й. Трепереше малко, но не каза на никого. Всичко, което искаше, беше само да й върнат дрехите и да си отиде в къщи. При това знаеше, че треската й се е върнала и се страхуваше, че някой може да забележи и тогава пак да я боцнат. Бяха й казали, че й вземат кръв, за да разберат причината за тази треска.

Чу се стържещ звук и врата към стаята се отвори. Беше дебелата сестра и влизаше с гръб, така че тялото й запуши рамката на вратата. Тя теглеше нещо и Мишел чу звука на блъскащи се метални предмети. След като се вмъкна през вратата, сестрата се обърна, тикайки малка масичка на колела. Масичката беше покрита със синя хавлия. На Мишел не й хареса.

— Какво е това? — попита разтревожена тя.

— Разни работи за доктора, сладурче — каза мис Хемърсмит, сякаш й съобщаваше за лакомства. Табелката с името й беше забодена високо на рамото, над пояса на гърдите й, които опасваха гръдния й кош като вътрешна тръба. На гърба й изглеждаше да има толкова плът, колкото и отпред.

— Ще боли ли? — попита Мишел.

— Сладурче, защо задаваш такива въпроси? Ние се опитваме да ти помогнем. — Мис Хемърсмит изглеждаше обидена.

— Всичко, което прави докторът, боли — каза Мишел.

— Хайде сега, това едва ли е вярно — скара й се мис Хемърсмит.

— А, любимата ми пациентка — каза д-р Уайли, отваряйки вратата с рамо. Докато влизаше в стаята, той държеше ръцете си разперени, защото бяха мокри и от тях по пода капеше вода.

Мис Хемърсмит разкъса един пакет и внимателно, с палеца и показалеца си, д-р Уайли задърпа една стерилна салфетка. За ужас на Мишел, на лицето му имаше хирургическа маска.

— Какво ще правите? — попита тя, очите й бяха отворени до крайния им предел. Забрави твърдото си решение да лежи неподвижно и се надигна на лакът.

— Ами боя се, че имам малко лоша новина — каза д-р Уайли. — Боя се, че ще имаме нужда от още едно малко убождане, но пък добрата новина е, че ще бъде последно за известно време. Какво ще кажеш?

Д-р Уайли хвърли кърпата върху плота до мивката и извади чифт гумени ръкавици от пакета, който мис Хемърсмит държеше отворен до него.

С нарастващо отчаяние, Мишел наблюдаваше как нахлузва ръкавицата на всяка ръка — първо я придръпваше около китката, после оправяше всеки пръст поотделно.

— Не искам повече игли — каза Мишел, а очите й се изпълниха със сълзи. — Искам просто да си отида в къщи. — Опита се да не заплаче, но безуспешно.

— Хайде, хайде — започна да я успокоява мис Хемърсмит, галейки я по косата.

Мишел блъсна ръката на мис Хемърсмит и се опита да седне, но желязна хватка около китката й прекъсна опита.

— Моля ви — едва проплака тя.

— Мишел! — рязко извика д-р Уайли, а после смекчи тона. — Зная, че не се чувстваш добре и зная, че ти е трудно, но трябва да го направим. Ще свършим само след един момент, ако ни помогнеш.

— Не! — упорито каза Мишел. — Искам баща си.

Д-р Уайли се обърна към мис Хемърсмит:

— Може би мисис Леви може да дойде тук за момент и да ни помогне.

Мис Хемърсмит излезе тежко от стаята.

— Добре, Мишел, просто легни и се успокой за момент — каза д-р Уайли. — Сигурен съм, че татко ти наистина ще се гордее с теб, когато му разкажа колко храбра си била. Всичко ще свърши за минута. Обещавам ти.

Мишел легна, затвори очи и почувства как сълзите се стичат по бузите й. Интуитивно знаеше, че Чарлз ще се разочарова, ако разбере как се е държала като бебе. В края на краищата щеше да бъде последното убождане. Но вече бяха уболи и двете й ръце и се чудеше къде ли ще го направят този път.

Вратата отново се отвори и Мишел се надигна да види кой идва. Влезе мис Хемърсмит, последвана от две други сестри, като едната носеше някакви кожени ремъци.

— Няма да се наложи да я връзваме, не, не мисля — каза д-р Уайли. — Добре, Мишел, сега просто легни кротко за момент.

— Хайде, сладурче — подкани я мис Хемърсмит, заставяйки отстрани до Мишел.

Една от другите сестри застана отсреща, а другата пред краката й.

— Д-р Уайли е най-добрият доктор на света и би трябвало да си благодарна, че се грижи за теб — каза мис Хемърсмит, като издърпа чаршафа надолу до краката на детето.

Притискайки здраво ръцете си към тялото, Мишел неохотно се опита да се противопостави, когато мис Хемърсмит издърпа нощницата така, че откри телцето й от малките гърди до щръкналите колене.

Наблюдаваше, когато сестрите махнаха хавлията от масичката на колела. Д-р Уайли се зае с инструментите отгоре, застанал с гръб към нея. Чуваше звън на стъкло и шум от някаква течност. Когато докторът се обърна, в двете си ръце държеше по едно напоено памуче.

— Само малко ще ти почистя кожата — обясни той, като започна да търка бедрената й кост.

Водата, която се стече надолу по бедрото и образува малка локвичка върху леглото, се стори тревожно студена на Мишел. Това беше ново усещане, не както при предишните спринцовки. Тя се надигна да види какво става, но лекарят внимателно я подкани да легне отново.

— Ще свърши само след един момент — каза мис Хемърсмит.

Мишел погледна към лицата на сестрите. Те всички се усмихваха, но усмивките им бяха изкуствени. Мишел усети паника.

— Къде ще ме убодете? — изпищя тя, опитвайки се отново да седне.

В момента, в който помръдна, усети как я притиснаха силни ръце и я сложиха обратно на мястото й. Дори глезените й бяха стегнати в желязна хватка. Притиснаха я здраво към масата и това засили паниката й. Опита да се бори, но ръцете около крайниците й се стегнаха още повече.

— Не! — запищя Мишел.

— Спокойно сега — каза д-р Уайли и прекара металносива драперия с отвор в средата, над тази на Мишел, след което го закрепи над бедрената кост. Обърна се пак към масичката и започна да прави нещо. Когато отново се появи в зрителното поле на Мишел, държеше в ръцете си огромна спринцовка с три скоби от неръждаема стомана за захващане на пръстите.

— Не! — изкрещя Мишел и с цялата си сила се опита да се отскубне от сестрите. Моментално усети смазващата тежест на мис Хемърсмит върху гърдите си, което почти спря дишането й. После усети острата болка от иглата, която прониза кожата над костта й, и парливо усещане след това.

Чарлз отхапа от ъгъла на пастърмата върху белия хляб, улавяйки парче месо с пръстите си, преди да падне върху бюрото. Беше гигантски сандвич, единственото хубаво нещо, предложено в кафетерията на института. Елън му го донесе в лабораторията, тъй като Чарлз не искаше да вижда никого и с изключение на краткото си отбиване в Първа Национална Банка, прекара времето на бюрото си, заровен в експерименталния протокол за „Кансеран“. Успя да прегледа лабораторните дневници и за своя изненада установи, че са добре подредени. Започна да усеща известен оптимизъм, че завършването на проучването може да не бъде така трудно, както си беше представял; вероятно биха могли да го направят за шест месеца. Преглътна хапката в устата си и отпи глътка изстинало кафе.

— Единственото добро нещо в този проект — каза Чарлз, изтривайки устата си с опакото на ръката, — е размерът на субсидиите. За първи път имаме пари за пилеене. Обзалагам се, че ще можем да вземем оня нов автоматичен брояч, който искахме, както и нова свръхцентрофуга.

— Мисля, че трябва да вземем и нов хроматографски комплект, дължим си го като подарък. — Сложи сандвича си върху картонената чиния и взе един молив. — Ето начина, по който ще се занимаем с тази работа. Ще започнем с доза 1/16 част от LD50.

— Почакай — каза Елън. — Тъй като съм в имунологията, от известно време не съм правила такива неща. Припомни ми. LD50 е дозата лекарство, която причинява 50% от смъртността при широк набор от опитни животни. Така ли е?

— Така е — каза Чарлз. — Ние имаме резултата от LD50 за мишки, плъхове, зайци и маймуни от изследванията за токсичност, проведени върху „Кансеран“, преди да започнат изследванията за ефикасност. Нека да започнем от мишките. Ще използваме порода RX7, отгледани за гръдни тумори, тъй като Брайтън ги е поръчал и те са тук.

С молива си Чарлз започна да чертае графика на проекта. Докато пишеше, обясняваше на Елън всяка стъпка, особено това, как ще увеличават дозите на лекарството и как ще разширят изследването, като включат и зайци, веднага щом получат предварителните данни от мишките. Поради това, че маймуните са скъпи, няма да ги използват до самия край, когато информацията от другите животни ще може да бъде екстранспортирана и приложена към статистически представителна група. После за всеки вид ще се изработи метод на случайната извадка, за да се осигурят подходящи контролни образци. Тези нови животни след това ще бъдат третирани с оптималната доза „Кансеран“, определена от първата част на изследването. Този етап от проекта ще бъде проведен така, че нито Чарлз, нито Елън ще знаят кои животни са били обработени до момента, когато всяко едно се пожертва, изследва и опише.

— Ох — каза Елън, като протегна ръце назад. — Изглежда, не ми е било ясно какво трябва да правим.

— За нещастие, има още — каза Чарлз. — Всяко животно, след като се аутопсира, трябва да бъде изследвано не само под микроскоп, но и под електронен микроскоп. И…

— Стига вече! — каза Елън. — Разбрах. А какво ще стане с нашата работа? Какво ще правим?

— Не съм сигурен. — Чарлз остави молива. — Предполагам, че ще зависи от нас двамата.

— Мисля, че зависи по-скоро от теб — каза Елън. Тя седеше на висок стол, с гръб към покрития с плочки работен плот. Беше в бяла лабораторна престилка, разкопчана отпред, и под нея се виждаше бежов пуловер и колие от истински перли. Гладките й ръце бяха сплетени и лежаха неподвижно в скута.

— Наистина ли предлагаш да работим нощем? — попита Чарлз.

Опитваше се да прецени възможността да продължат работата си върху оня мистериозен блокиращ фактор, докато се бореха с „Кансеран“. Би било възможно, въпреки че щеше да се наложи сериозно да удължат дните си, а и да забавят много темпото. Но дори ако съумееха да изолират един-единствен протеин в едно-единствено животно, това пак би означавало нещо. Дори ако само една мишка придобие имунитет към собствения си тумор, това пак би било изключително събитие. Чарлз чудесно знаеше, че успехът в единичен случай не е достатъчно основание за обобщение, но чувстваше, че едно такова излекуване ще бъде достатъчно, за да убеди ръководството на института да финансира работата му.

— Виж — каза Елън — зная колко много означава за теб работата ти и зная, че мислиш, че си на прага на някакво откритие. Не зная дали ще се окажеш прав или не при окончателния анализ, но това е без значение. Ти трябва да го довършиш, за да разбереш. И ще го направиш. Ти си най-упорития човек, който някога съм срещала.

Чарлз се вгледа в лицето на Елън. Какво искаше да каже с това упорит? Комплимент ли беше или обида? И как така разговорът се насочи към собствената му личност? Но изражението й беше неутрално и очите съвсем непроницаеми.

Елън забеляза погледа на Чарлз му каза:

— Не гледай толкова учудено. Ако си готов да работим нощем, аз също съм готова. Всъщност, за нощите, когато ще работим, мога да нося от къщи някаква храна и да вечеряме направо тук.

— Не съм сигурен дали разбираш колко трудно ще бъде — каза Чарлз. — На практика просто ще живеем тук.

— Лабораторията е по-голяма от апартамента ми — каза Елън и се засмя, — а котките ми се грижат сами за себе си.

Чарлз премести погледа си отново върху проекта на „Кансеран“. Но не мислеше за него. Опитваше се да прецени доколко ще е разумно да работи нощем с Елън.

— Ти разбираш, че нямам никаква представа дали ще накарам Морисън да ти плаща за извънредния труд — каза Чарлз.

— Не искам… — започна Елън. Но не успя да довърши. Телефонът ги прекъсна.

— Ти се обади — каза Чарлз. — Не искам да говоря с никого.

Елън слезе от стола си и облягайки се на рамото на Чарлз се пресегна през бюрото му за слушалката. Ръката й остана там, докато казваше „Алло“, но после бързо я махна. Внезапно пусна слушалката в скута му и се отдалечи.

— Жена ти е.

Чарлз заопипва за слушалката, която се плъзна между краката му и накрая я задърпа за шнура. Помисли си — сега ли точно трябваше да му се обади Катрин!

— Какво има? — припряно я попита.

— Искам да дойдеш тук, в кабинета на д-р Уайли — каза Катрин със студен, овладян глас.

— Какво става?

— Не искам да го обсъждаме по телефона.

— Катрин, сутринта не беше от най-добрите за мен. Дай ми поне някаква идея какво става.

— Чарлз, просто ела тук!

— Катрин, покривът пропадна над главата ми тази сутрин. Не мога да изляза сега.

— Ще те чакам — каза Катрин и затвори телефона.

— Проклятие! — кресна Чарлз, докато затръшваше слушалката. Завъртя се на стола си и видя, че Елън се беше оттеглила зад бюрото си. — На всичко отгоре Катрин иска да отида в педиатричната болница, а не ми казва защо. Господи! Какво друго може да се случи днес?

— Това можеш да очакваш, щом се жениш за машинописка.

— Какво? — попита Чарлз. Беше чул, но коментарът му се стори несвързан с разговора.

— Катрин не разбира с какво се занимаваме. Не мисля, че може въобще да си представи напрежението, което изпитваш.

Чарлз замислено изгледа Елън, после сви рамене.

— Може и да си права. Тя явно си мисли, че мога да зарежа всичко тук и да хукна. Може би трябва да позвъня на Уайли и да разбера какво става. — Чарлз грабна слушалката й започна да набира, но спря по средата. Бавно я върна обратно. Мисълта за Мишел възбуди тревога, която потисна раздразнението му. Живо си припомни сутрешната сцена с кръвта от носа й. — По-добре да изтичам до там. Няма да отнеме много време.

— А какво ще стане с нашия график? — попита Елън.

— Ще говорим още, когато се върна. А дотогава, защо не подготвиш разтвора от „Кансеран“ за мишките? Ще инжектираме първата партида веднага щом се върна. — Чарлз отиде до металния шкаф до вратата и извади палтото си. — Кажи да донесат мишките тук, в нашето помещение. Ще ни бъде много по-лесно.

Елън загледа вратата, която се затвори след Чарлз. Каквото и решение да вземеше извън лабораторията, в момента, в който застанеше лице в лице с него, усещаше чувствата си наранени. Елън знаеше, че е абсурдно, но не можеше да направи нищо, за да се предпази. А сега изпита такава смесица от разочарование и гняв, че беше готова да се разплаче. Беше си позволила да се поддаде на приятното вълнение да работи с него нощем. Но това беше глупаво, пубертетско. Тя дълбоко в себе си знаеше, че това не би довело до нищо, което пък й причиняваше още повече страдания.

Благодарна, че има да прави нещо конкретно, Елън се застави да отиде до плота, където бяха оставени стерилните бутилки с „Кансеран“. Беше бял прах, като пудра захар, към който трябваше да добави дестилирана вода. Като разтвор, веществото не беше толкова стабилно, колкото в твърдото си състояние, така че концентрацията трябваше да се провери, преди да се ползва. Тя извади дестилираната вода, после използва настолния компютър, за да изчисли оптималния разтвор.

Докато вадеше спринцовките, в лабораторията влезе д-р Морисън.

— Д-р Мартел не е тук — каза Елън.

— Зная — каза Морисън. — Видях го да напуска сградата. Исках да говоря с вас за момент.

Елън остави спринцовките на плота, сложи ръце в джобовете на престилката и се приближи до Морисън. Не беше обичайна практика началникът на отдел физиология да я търси лично, особено зад гърба на Чарлз. Но след всичко, което вече се беше случило тази сутрин, тя не се изненада особено. Освен това, изражението на лицето му беше толкова хитро-коварно, че предполагаше интрига.

Морисън извади фина златна табакера, отвори я и я поднесе на Елън. Когато тя поклати отрицателно глава, той извади цигара.

— Мога ли да пуша тук? — я попита.

Елън сви рамене. Чарлз не разрешаваше, но не защото представляваше опасност. Просто мразеше миризмата на цигари. Елън усети радостна тръпка на отмъщение, когато мълчаливо кимна.

От джоба на жилетката си Морисън извади златна запалка в комплект с табакерата и изпълни цял ритуал по запалването на цигарата си. Беше преднамерен жест, за да държи Елън в очакване.

— Предполагам, че знаете какво се случи днес във връзка със случая Брайтън — каза най-после Морисън.

— Донякъде — съгласи се Елън.

— И знаете, че за довършването на проекта „Кансеран“ беше избран Чарлз.

Елън кимна.

Морисън направи пауза и успешно издуха няколко колелца дим.

— Изключително важно е за института изследването да се приключи… успешно.

— Д-р Мартел вече започна работа по него — каза Елън.

— Добре, добре — каза Морисън.

Друга пауза.

— Не знам точно как да се изразя — каза Морисън, — но съм загрижен, да не би Чарлз да провали експеримента.

— Не мисля, че трябва да се тревожите за това — каза Елън. — Ако има нещо, за което може да се разчита на Чарлз, това е сериозният му подход към науката.

— Не се безпокоя по повод интелектуалните му способности — каза Морисън. — Става въпрос за емоционалната му стабилност. Съвсем меко казано, той изглежда малко импулсивен. Прекалено критичен е към работата на всички останали и като че ли си мисли, че е ненадминат в научната методика.

Импулсивен? Думата предизвика в паметта й смътния спомен за нещо познато. Като че ли беше вчера, така ясно си спомняше последната вечер, която прекара с Чарлз. Вечеряха в ресторант „Харвест“, после се върнаха в апартамента й на „Прескот стрийт“ и се любиха. Беше топла и нежна нощ, но както обикновено, Чарлз не остана при нея. Каза, че трябва да е в къщи, когато децата се събудят. На следващия ден се държа, както се държеше винаги, но повече никога не излязоха заедно и Чарлз никога не каза и дума за обяснение. После се ожени за тази временна машинописка. Стана така, че един ден Елън научи, че той се среща с момичето, а на другия вече беше женен за нея. Елън се съгласи, че „импулсивен“ беше добро описание за Чарлз; импулсивен и упорит.

— Какво очаквате да кажа? — попита Елън, връщайки се с мъка към настоящето.

— Предполагам, че ми се иска да ме убедите в противното — каза Морисън.

— Добре — каза Елън, — съгласна съм, че Чарлз има буен темперамент, но не мисля, че това ще повлияе върху работата му. Мисля, че можете да разчитате на него за довършване на изследването на „Кансеран“.

Морисън се отпусна, усмихна се и малките му зъби блеснаха през тънките му устни.

— Благодаря, мис Шелдън. Точно това исках да чуя. — Протягайки се към мивката, той пусна водата върху недопушената си цигара и я пусна в кошчето. — Още нещо. Чудех се, дали бихте направили на мен и на института една голяма услуга. Бих искал да ми докладвате всяко необичайно поведение от страна на Чарлз, ако то е свързано с проекта „Кансеран“. Зная, че молбата ми е малко неудобна, но целият борд на директорите ще ви бъде благодарен за съдействието.

— Добре — бързо каза Елън, но не беше много сигурна какво мисли по въпроса. В същото време си каза, че Чарлз го заслужава. Защото тя беше дала толкова много от себе си, а той не го оценяваше. — Ще го направя, при условие, че всичко, което кажа, ще остане анонимно.

— Абсолютно — съгласи се Морисън. Няма нужда дори да се споменава. И, разбира се, ще докладвате пряко на мен. — На вратата Морисън се спря. — Беше ми приятно да разговарям с вас, мис Шелдън. От доста време мислех да го направя. Ако имате нужда от нещо, канцеларията ми е винаги отворена за вас.

— Благодаря — каза Елън.

— Вероятно, бихме могли да вечеряме заедно някой път.

— Вероятно — каза Елън.

Изчака вратата да се затвори зад него. Той изглеждаше малко странен мъж, но беше решителен и властен.

Пета глава

Докато пресичаше реката по моста „Харвард“, Чарлз се мъчеше да се пребори с упорития радиатор. Не можеше да го включи. В резултат на усилията му колата се занесе за ужас на съседните автомобили, които реагираха с буйно натискане на клаксони. В отчаяние, той блъсна лоста с длан, но наградата му беше само откъсналата се пластмасова дръжка, която се търколи на пода.

Примирен със студа, Чарлз се опита да се съсредоточи в пътя. При първата възможност зави надясно от „Масачузетс авеню“ и заобиколи „Блек Бей Фенс“, изоставен и замърсен парк, в центъра на красив някога квартал. Мина край Музея на изкуствата на Бостън и музея Гарднър. Когато движението намаля, си позволи да пренасочи мислите си. Считаше, че е жестоко от страна на Катрин да го остави в неведение, жертва на собственото си въображение. Възможно ли е от носа на Мишел отново да е потекла кръв? Не, изглеждаше прекалено дребно. Може би иска да й направят някакъв тест от рода на IVP, а Катрин не дава съгласието си? Не, в такъв случай щеше да ми го обясни по телефона. Сигурно се отнасяше до някакъв медицински проблем. Може би апандисит. Чарлз си спомни чувствителността в областта на стомаха, слабата треска. Вероятно беше свръхизострен апандисит и искаха да оперират. А Чарлз знаеше как болниците влияеха на Катрин. Караха я да полудее.

Когато влезе в приемната на д-р Уайли, Чарлз беше погълнат от тълпата нервни майки и разплакани деца. Претъпканата чакалня… това беше една страна от частната практика, по която Чарлз не изпитваше носталгия. Както при всички други лекари, и тук секретарките имаха влудяващата склонност да записват часове за нови пациенти, изискващи цялостен преглед, в промеждутъци от време, запазени за контролни визити, което, естествено, водеше до безнадеждно натрупване на хора. Каквото и да кажеше в подобен случай Чарлз, то все едно, оставаше без последствия и в собствения му кабинет. Така че вечно изоставаше в графика си и вечно трябваше да се извинява на пациентите.

Чарлз затърси Катрин из множеството майки и деца, но не я видя. Проправи си път към сестрата, която беше обсадена от армия майки, искащи да знаят кога точно ще им дойде редът. Чарлз се опита да ги прекъсне, но скоро разбра, че ще трябва да изчака края на опашката. В един момент успя да привлече вниманието на сестрата и се впечатли от самообладанието й. Дори и да я дразнеше хаосът наоколо, тя отлично го прикриваше.

— Търся съпругата си — каза Чарлз. Налагаше се да крещи, за да го чуе.

— Какво е името? — попита сестрата, със скръстени върху документите на бюрото ръце.

— Мартел. Катрин Мартел.

— Един момент. — Когато се измъкна от стола си и стана на крака, лицето й остана сериозно.

Жените, скупчени около бюрото, изгледаха Чарлз със смесица от уважение и яд. Явно завиждаха за бързата реакция, която той предизвика.

Сестрата се върна почти веднага, последвана от жена с внушителни размери, която Чарлз моментално си представи като подходяща партньорка на мъжа, рекламиращ автомобилните гуми „Мишлен“. Прочете името от табелката й: „Мис А. Хемърсмит“. Тя кимна на Чарлз и той послушно заобиколи бюрото.

— Моля, последвайте ме — каза сестрата. Устните й, окачени между две нагънати бузи, бяха единствената част от лицето й, която се помръдна, щом тя проговори.

Чарлз направи както му казаха и след момент вече бързаше надолу по някакъв коридор след масивната фигура на мис Хемърсмит, която безпроблемно изпълваше цялото му зрително поле. Минаха край няколко врати, за които Чарлз допусна, че са на кабинети. В края на коридора тя отвори една от тях, и се отдръпна, за да допусне Чарлз да влезе.

— Извинете ме — каза Чарлз, минавайки с мъка покрай нея.

— Предполагам, че и двамата трябва да свалим по някой килограм — каза мис Хемърсмит.

Когато Чарлз пристъпи в стаята, мис Хемърсмит остана в коридора и тихо затвори вратата. По едната страна бяха окачени цял ред рафтове, отрупани с медицински списания и учебници. В центъра на стаята беше поставена кръгла, светла дъбова маса, заобиколена от половин дузина столове с високи облегалки. Един от тях внезапно проскърца и от него се изправи Катрин. Дишаше тежко; Чарлз можеше да чуе как въздуха свисти през носа й. Не беше равномерен звук. Трепереше.

— Какво… — запита Чарлз.

Катрин се спусна към него, преди да може да каже нещо и обви ръце около шията му. Чарлз я прегърна и й остави малко време да възвърне самообладанието си.

— Катрин! — каза най-накрая, постепенно обхванат от горчивия вкус на страха. Поведението на Катрин подкопаваше предположението му, че е апандисит, операция или нещо обикновено.

Ужасяващ, неканен спомен нахлу в мислите на Чарлз: денят, в който научи за лимфомата на Елизабет.

— Катрин — каза той по-остро. — Катрин! Какво се е случило! Какво става с теб?

— Вината е моя — каза Катрин. В момента, в който заговори, започна да плаче. Чарлз усещаше тялото й да трепери от силата на сълзите. Почака, а очите му се плъзнаха по стаята, забеляза портрета на Хипократ на стената срещу книгите, красивия паркет на пода, Нелсоновия учебник по педиатрия на масата.

— Катрин — отново каза Чарлз. — Моля те, кажи ми какво става. За какво си виновна?

— Трябваше да доведа Мишел по-рано. Зная, че трябваше. — Гласът на Катрин заглъхваше от хлиповете.

— Какъв е проблемът с Мишел? — попита Чарлз. Почувства как паника пристяга гърдите му. Имаше ужасно усещане, че преживява нещо, което вече се е случвало.

Катрин стисна по-здраво ръце около шията му, като че ли той беше единственото й спасение. Цялото самообладание, което беше успявала да запази преди идването му, изчезна.

Използвайки почти цялата си сила, Чарлз успя да се освободи от прегръдката й. И след като го направи, тя като че ли рухна. Заведе я до един стол, където тя се отпусна като изпомпан балон. После седна до нея.

— Катрин, трябва да ми обясниш какво става.

С усилие Катрин вдигна глава, сините й очи плуваха в сълзи. Отвори уста да каже нещо, но вратата се отвори и д-р Джордан Уайли влезе в стаята.

Чарлз, с ръце все още на раменете на Катрин, се обърна при шума на затварящата се врата. Когато видя д-р Уайли, се изправи и се вгледа в лицето му, търсейки обяснение на ситуацията. Познаваше д-р Уайли почти от двадесет години. Отношенията им бяха по-скоро професионални, отколкото приятелски и датираха от времето, когато Чарлз беше студент по медицина.

Уайли му беше наставник по педиатрия в трети курс и беше впечатлил Чарлз с огромните си познания, интелигентност и чувственост. По-късно, когато Чарлз се нуждаеше от педиатър, той потърси услугите му.

— Хубаво е да те видя отново, Чарлз — каза д-р Уайли, поемайки ръката му. — Съжалявам, че трябваше да се случи при толкова тежки обстоятелства.

— Вероятно би могъл да ми кажеш какви са тези трудни обстоятелства — каза Чарлз, стараейки се с нотката на раздразнение да прикрие страховете си.

— Не ти ли казаха? — попита д-р Уайли.

Катрин поклати глава.

— Може би е по-добре да изляза за малко — каза д-р Уайли.

Той тръгна към вратата, но Чарлз сложи ръка на рамото му.

— Мисля, че ти трябва да ми кажеш за какво е всичко това — каза той.

Д-р Уайли погледна към Катрин и тя кимна утвърдително. Вече не плачеше, но знаеше, че ще й бъде трудно да говори.

— Добре — каза д-р Уайли, обръщайки се отново към Чарлз. — Отнася се до Мишел.

— Това го разбрах — каза Чарлз.

— Защо не седнеш? — каза д-р Уайли.

— А ти защо просто не ми кажеш? — каза Чарлз.

Д-р Уайли спря поглед на Чарлз. Забеляза, че се е състарил много след студентските години и изпитваше съжаление, че трябва да стане предвестник на още неприятности, още страдание; това беше едно от малкото лекарски задължения, които д-р Уайли ненавиждаше.

— Мишел има левкемия, Чарлз.

Устата на Чарлз бавно се отвори. Сините му очи заблестяха, сякаш беше изпаднал в транс. Не помръдваше нито един мускул; дишането му спря. Сякаш новината на д-р Уайли освободи порой от прогонени спомени. Отново и отново, Чарлз чуваше думите: „Съжалявам, че трябва да ви съобщя, д-р Мартел, но съпругата ви, Елизабет, има агресивна лимфома… ужасно съжалявам да ви съобщя, че съпругата ви не се поддава на лечение… Д-р Мартел, съжалявам, че трябва да ви кажа, но съпругата ви навлезе в последна фаза на левкемия… Д-р Мартел, ужасно съжалявам, че трябва да ви съобщя, че съпругата ви почина преди няколко минути…“.

— Не! Това не е истина. Не е възможно! — изкрещя Чарлз с такава ярост, че д-р Уайли и Катрин се сепнаха.

— Чарлз… — започна д-р Уайли, като протегна ръка и я сложи на рамото на Чарлз.

Със светкавично движение Чарлз блъсна ръката на д-р Уайли.

— Не си позволявай да се държиш покровителствено с мен!

Забравяйки сълзите си, Катрин скочи и хвана ръката на Чарлз, докато д-р Уайли отстъпи назад изненадан.

— Всичко това не е ли някаква тъпа шега? — процеди Чарлз, отхвърляйки ръката на Катрин.

— Не е шега — каза д-р Уайли. Говореше тихо, но строго. — Чарлз, зная, че ти е трудно, особено след това, което се случи с Елизабет. Но трябва да се овладееш. Мишел има нужда от теб.

В главата на Чарлз беше наистина хаос от недовършени мисли и чувства. Бореше се в себе си, опитваше се да подреди мислите си.

— Какво те кара да мислиш, че Мишел има левкемия? — Каза го бавно, с огромно усилие.

Катрин се върна на стола си.

— Диагнозата е окончателна — тихо каза д-р Уайли.

— Какъв вид анемия? — попита Чарлз, прокарвайки пръсти през косата си, загледан навън през прозореца, към тухлената стена наблизо. — Лимфоцитна?

— Не — каза д-р Уайли. — Съжалявам, че трябва да го съобщя, но е остра миелобластична.

Съжалявам, че трябва да го съобщя… съжалявам, че трябва да го съобщя… опорна медицинска фраза, към която лекарите прибягваха, когато не знаеха какво друго да направят и която звучеше така неприятно в мислите на Чарлз. Съжалявам да ви съобщя, че жена ви почина… Беше като нож, забиващ се право в сърцето.

— Циркулиращи левкемични клетки? — попита Чарлз, заставяйки интелигентността си да се пребори със спомените си.

— Съжалявам да го съобщя, но има — каза д-р Уайли.

— Броят на белите й кръвни телца е над петдесет хиляди.

В стаята се възцари гробна тишина.

Внезапно Чарлз започна да крачи. Движеше се с бързи стъпки, а ръцете му се блъскаха една в друга, сякаш бяха врагове.

— Една диагноза за левкемия не може да бъде сигурна, докато не се направи анализ на костния мозък — рязко каза Чарлз.

— Беше направен — каза д-р Уайли.

— Не е възможно — отсече Чарлз. — Не съм давал съгласието си.

— Аз го направих — каза Катрин с колеблив глас, изплашена, че може да не е имала право.

Без да обръща внимание на Катрин, Чарлз продължи да гледа застрашително д-р Уайли.

— Искам сам да видя натривките.

— Пробите вече бяха анализирани от хематолог — каза д-р Уайли.

— Не ме интересува — каза Чарлз. — Искам да ги видя.

— Както желаеш — каза д-р Уайли.

Помнеше Чарлз като импулсивен, но старателен и задълбочен студент. Явно не беше се променил. Въпреки че д-р Уайли знаеше колко е важно за Чарлз да се убеди сам в диагнозата, би предпочел в този момент да поговори за начина на лечение на Мишел.

— Последвай ме — каза накрая той и поведе Чарлз надолу по коридора.

Веднага щом отвориха вратата на приемната, за да тръгнат по коридора, чуха какофонията от разплакани деца. Катрин, несигурна в началото какво да прави, бързо ги последва.

На отсрещния край на коридора влязоха в тясна стая, която служеше за малка клинична лаборатория. Имаше място точно за един работен плот и няколко високи стола до него. Един рафт с проби от урина придаваше на стаята малко подозрителна миризма. Едно луничаво момиче с мръсна бяла престилка почтително слезе от стола и прекъсна рутинните си анализи на урина.

— Насам, Чарлз — каза д-р Уайли, приближавайки се до покрит микроскоп. Свали пластмасовия капак. Беше бинокулярен „Цайс“.

Чарлз седна, настрои окулярите и включи светлината. Д-р Уайли отвори съседното чекмедже и извади класьор с взети проби. Той внимателно взе едно от стъкълцата с намазки, като се стараеше да докосва само ръбовете. Когато го подаде на Чарлз, очите им се срещнаха. За д-р Уайли Чарлз имаше вид на притиснато в ъгъла, изплашено до смърт животно.

С лявата си ръка Чарлз пое стъкълцето между палеца и показалеца си. В центъра на подложката, под още едно предпазно стъкълце, се виждаше нещо, прилично на съвсем безвредно петънце. На долната част на подложката имаше надпис: „МИШЕЛ МАРТЕЛ #882673 КОСТЕН МОЗЪК“. Ръката на Чарлз трепереше, когато положи подложката на статива и капна масло върху покривното стъкло. Наблюдавайки от страна, той снижи масления обектив, докато краят му докосна капката и се потопи в нея.

Поемайки дълбоко въздух, Чарлз се наведе над окулярите и сковано започна да издига тръбата на уреда. Изведнъж, от неясната в началото картина, пред погледа му изпъкна цяло множество от бледосини клетки, което спря дъха му и накара кръвта му да забие лудо в слепоочията. Вълна от страх, толкова истински, като че ли пред погледа му се беше изправила собствената му смъртна присъда, премина като шок през цялото му тяло. Вместо обикновеното присъствие на клетки във всичките им фази на съзряване, костния мозък на Мишел беше почти изцяло подменен от огромни, необособени клетки с точно толкова огромни, неестествени ядра, съдържащи множества от зародиши. Скова го чувството на тотална паника.

— Мисля, ще се съгласиш, че е доста показателно — каза тихо д-р Уайли.

С трясък Чарлз скочи на крака, събаряйки стола. Ослепи го необуздан гняв, гняв, трупан от вбесяващата сутрин и сега окончателно възпламенен от болестта на Мишел.

— Защо? — изкрещя той на д-р Уайли, сякаш педиатърът беше част от насочен срещу него заговор. Сграбчи в шепа ризата му и го разтърси яростно.

Катрин се спусна между двамата мъже, обвивайки отчаяно ръце около съпруга си.

— Чарлз, спри! — изкрещя ужасена, разтреперана да не загубят единственият човек, от когото знаеше, че ще се нуждаят. — Д-р Уайли няма вина! Ако някой е виновен, това сме ние!

Сякаш събуждащ се от сън, Чарлз смутено пусна ризата на д-р Уайли, оставяйки папийонката на изненадания педиатър да виси под остър ъгъл. Наведе се и вдигна стола, после отново се изправи и закри лицето си с ръце.

— Въпросът не е във вината — каза д-р Уайли, нервно опипвайки папийонката си. — Въпросът е как да се погрижим за детето.

— Къде е Мишел? — попита Чарлз.

Катрин не пусна ръката му.

— Вече беше приета в болницата — каза д-р Уайли. — В крило „Андерсън 6“, с чудесен екип от сестри.

— Искам да я видя. — Гласът на Чарлз беше много слаб.

— Сигурен съм, че искаш — каза д-р Уайли. — Но първо трябва да обсъдим лечението й. Слушай, Чарлз… — Д-р Уайли протегна ръка до го докосне, но се отказа. Яростта на Чарлз го беше разстроила. Затова сложи ръце в джобовете си. — Тук при нас, в педиатрията, работи един от най-големите световни специалисти по левкемия у деца, д-р Щефан Кайцман, и с позволението на Катрин, вече се свързах с него. Мишел е много болно малко момиче и колкото по-скоро педиатър-онколог се заеме със случая, толкова по-добре. Той се съгласи да се срещне с нас веднага, щом пристигнеш. Мисля, че трябва да говорим с него, а после да видиш Мишел.

В началото Катрин не беше много сигурна за д-р Щефан Кайцман. Външно, той изглеждаше пълна противоположност на д-р Уайли. Беше дребен, младолик мъж, с голяма глава и гъста, тъмна, къдрава коса. Носеше очила без рамки върху тънък нос, върху който ясно се открояваха разширени пори. Поведението му беше рязко, маниерите нервни и имаше особени тикове, появяващи се, когато не говореше. Съвсем внезапно горната му устна се присвиваше, като оголваше покритите му с коронки зъби и разширяваше ноздрите му. Това траеше само за миг, но имаше смущаващ ефект върху хората, които го срещаха за първи път. Но той беше самоуверен и говореше властно и убедително, което породи доверие у Катрин.

Сигурна, че няма да запомни това, което ще им кажат, Катрин извади малък бележник и химикал. Смущаваше я фактът, че Чарлз явно не слушаше. Вместо това гледаше през прозореца очевидно заинтересован от колите, които бавно си проправяха път по Лонгууд авеню. Североизточният вятър беше докарал арктически въздух над Бостън и смесицата от лек дъжд и снежец се беше превърнала в силен снеговалеж. Катрин се успокои, че Чарлз беше тук, за да поеме контрол, защото самата тя се чувстваше неспособна. Но той се държеше странно: ядосан в един момент, разсеян в следващия.

— С други думи — обобщи д-р Кайцман, — диагнозата остра миелобластична левкемия, е потвърдена извън всякакво съмнение.

Чарлз рязко извърна глава и огледа стаята. Той разбираше, че едва успява да контролира чувствата си и му беше трудно да се концентрира върху това, което имаше да казва Кайцман. Ядосан, той имаше усещането, че е прекарал цялата сутрин, гледайки как разни хора подкопават неговата устойчивост, разбъркват живота му, унищожават семейството му, ограбват отново намереното му щастие. В основата си знаеше, че съществува огромна разлика между Морисън и Ибанез, от една страна, и Кайцман от друга, но в момента те възбуждаха една и съща сляпа ярост. На Чарлз му беше изключително трудно да повярва, че Мишел е болна от левкемия, при това от възможно най-лошата разновидност, най-фаталната. Той вече беше преминал през един такъв ад; сега беше ред на някой друг.

Слушайки без особено внимание, Чарлз наблюдаваше д-р Щефан Кайцман, който беше възприел оня типичен снизходителен маниер на лекар, диктуващ положението и милостиво подаваше късчета от информация, като че ли изнасяше лекция. Очевидно, Кайцман вече много пъти беше преживял такива сцени и клишетата му от рода на „Съжалявам, че трябва да ви съобщя, но…“ звучаха изтъркано, неубедително. Чарлз изпита тревожното чувство, че човекът като че ли се наслаждаваше на положението — не по начина, по който би се радвал на добър филм или вечеря, а по по-приглушен, самодоволен начин: той беше в центъра на вниманието в една криза. Отношението на доктор Кайцман изостри още повече опънатите нерви на Чарлз, който, при това, беше повече от добре запознат с общия материал, изтъкван от доктора. Чарлз направи усилие да запази мълчание, а през съзнанието му една след друга, като на калейдоскоп преминаваха картини от детството на Мишел.

— И за да ви избавя от неминуемото чувство на вина — продължи д-р Кайцман, оголвайки зъби в една от невротичните си гримаси, — искам да подчертая, че причината и датата на зараждането на левкемия от типа, който е засегнал Мишел, са неизвестни. Родителите не би трябвало да се опитват да обвиняват специфични събития, евентуално предизвикали болестта. Целта ще бъде да лекуваме случая и да доведем състоянието до ремисия (отслабване на кризата). Имам удоволствието да ви съобщя, че имаме много добри резултати при остра миелобластична левкемия; нещо, с което не бихме могли да се похвалим преди десет години. Сега сме в състояние да постигнем ремисия в около осемдесет процента от случаите.

— Чудесно — каза Чарлз, проговаряйки за пръв път. — Но за разлика от петгодишните периоди на лечение, които сте успели да постигнете при други форми на левкемия, можете ли да ни кажете колко дълго продължава ремисията при формата на левкемия, проявила се при Мишел? — Прозвуча така, като че ли Чарлз се стремеше да подведе Кайцман към незабавното разкриване на най-лошата новина.

Кайцман намести очилата си и прочисти гърлото си.

— Д-р Мартел, известно ми е, че знаете повече за болестта на дъщеря си, отколкото другите родители, с които се срещам. Но тъй като вашата област не е точно левкемия у децата, аз нямам никаква представа какво точно знаете и какво не. Ето защо сметнах, че е най-добре да проведем тази дискусия така, като че не знаете нищо. А дори и вече да сте запознати с тези факти, вероятно те са полезни за мисис Мартел.

— Защо не отговорите на въпроса ми? — каза Чарлз.

— Мисля, че по-целесъобразният подход е да се съсредоточим върху постигането на ремисия — каза д-р Кайцман. Нервните му тикове бяха зачестили. — Опитът ми е показал, че при напредъка в хемотерапията към левкемията трябва да се подхожда на база ден за ден. Наблюдавали сме някои изключителни ремисии.

— Освен при типа на Мишел — контрира го Чарлз. — Хайде, кажете ни какви са вероятностите за петгодишно оцеляване при остра миелобластична левкемия.

Д-р Кайцман отмести поглед от предизвикателните очи на Чарлз и се спря върху изплашеното лице на Катрин. Тя беше спряла да записва и го гледаше втренчено. Д-р Кайцман разбираше, че срещата протича зле. Хвърли поглед към д-р Уайли за подкрепа, но д-р Уайли беше свел глава и наблюдаваше как палеца му си играе с другите пръсти. Стараейки се да избягва очите на Чарлз, д-р Кайцман каза тихо:

— Петгодишното оцеляване не е значително при остра миелобластична левкемия, но не е невъзможно.

— Сега вече се доближавате до истината — каза Чарлз, скачайки на крака и навеждайки се над бюрото на д-р Кайцман. — Но за да бъдем още по-точни, средният период на живот при остра миелобластична левкемия, в случай че се постигне ремисия, е само една, до две години. А в случая с Мишел, с циркулиращите левкемични клетки, шансовете й за ремисия са много по-малки от осемдесет процента. Няма ли да се съгласите, д-р Кайцман?

Сваляйки очилата си, д-р Кайцман се опита да прецени как най-добре да формулира отговора си.

— Има известна истина в това, което казвате, но това не е конструктивен начин, по който да се разглежда болестта. Има много променливи величини.

Чарлз рязко отиде до прозореца и загледа мръсния сняг, който прелиташе край него.

— Защо не кажете на мисис Мартел колко живот остава на пациентите, които не реагират на лечението, които не достигат до ремисия…

— Не съм сигурен колко добро би… — започна д-р Кайцман.

Чарлз се обърна.

— Какво добро? Вие смеете да питате? Аз ще ви кажа какво добро допринася. Най-лошото нещо около болестите е несигурността. Човешките същества са способни да се приспособят към всичко, стига да го знаят. Безнадеждното лутане е нещото, което подлудява хората.

Чарлз закрачи бързо към бюрото на д-р Кайцман, докато говореше. Забелязвайки бележника на Катрин, той го грабна и го захвърли в кошчето за отпадъци.

— Не се нуждаем от записки на тази среща! Това не е, по дяволите, лекция! Освен това зная напълно достатъчно за левкемията. — Когато се обърна отново към д-р Кайцман, лицето на Чарлз пламтеше. — Хайде, д-р Кайцман, кажете ни за тези, които не реагират на лечението.

Кайцман се облегна в стола си, а ръцете му сграбчиха ръба на бюрото, като че ли се готвеше за схватка.

— Не е добро — накрая каза той.

— Не е достатъчно — отсече Чарлз. — Изразете се по-точно.

— Добре! — каза д-р Кайцман. — Седмици, месеци, в най-добрия случай.

Чарлз не отговори. След като успешно беше вкарал д-р Кайцман в ъгъла, внезапно загуби интерес. Отпусна се бавно на стола си.

Превъзмогвайки серия тикове, лицето на д-р Кайцман се успокои и той размени съчувствени погледи с д-р Уайли. Обръщайки се отново към Катрин, той възобнови препоръките си.

— Сега, да се върнем на това, което ви говорех. Най-добре е да се опитваме да мислим за левкемията, като за не фатална болест и да приемаме всеки ден такъв, какъвто идва.

— Все едно да казвате на човек с примка около шията, да не мисли за смъртта — промърмори Чарлз.

— Д-р Мартел — рязко каза д-р Кайцман, — тъй като сте лекар, очаквам от вас реакцията ви към тази криза да бъде значително по-различна.

— Лесно е да се реагира по-различно — каза Чарлз, — когато не е засегнат някой от собственото ви семейство. За нещастие, веднъж вече преживях това.

— Мисля, че би трябвало да обсъдим терапията — предложи д-р Уайли, намесвайки се за първи път.

— Съгласен съм — каза д-р Кайцман. — Трябва да започнем лечението колкото е възможно по-скоро. Всъщност, бих искал да започне още днес, веднага след като приключат базисните изследвания. Но разбира се, ще имаме нужда от разрешение, за да лекуваме, поради естеството на лекарствата.

— Пред тези нищожни шансове за ремисия, убеден ли сте, че си струва да подлагате Мишел на страничните ефекти? — Чарлз говореше по-спокойно сега, но пред очите му беше непрекъснато Елизабет в онези последни месеци, с ужасните спазми в корема, гадене, окапване на косата… Той затвори очи.

— Да, убеден съм — твърдо каза д-р Кайцман. — Мисля, че отдавна сме доказали значителните си успехи в лекуването на левкемия у деца.

— Това е абсолютна истина — потвърди д-р Уайли.

— Имахте успехи — съгласи се Чарлз, — но за нещастие, в типове левкемия, различна от тази при Мишел.

Погледът на Катрин се стрелкаше от Чарлз към Кайцман, към Уайли. Тя очакваше и искаше единодушие, върху което да изгради надеждите си. Вместо това не усещаше нищо друго, освен противоречия и враждебност.

— Е — каза д-р Кайцман, — аз вярвам в енергичното третиране на всички случаи, независимо какви са шансовете за ремисия. Всеки пациент заслужава шанса да живее, независимо от цената. Всеки ден, всеки час е ценен.

— Въпреки че пациентът би предпочел по-скоро да свършат страданията му? — каза Чарлз, припомняйки си последните дни на Елизабет. — Когато шансовете за ремисия, да не говорим за излекуване, са по-малко от двадесет процента, не зная дали си струва да подлагаме едно дете на допълнителна болка.

Д-р Кайцман рязко се изправи, избутвайки стола си.

— Ние явно виждаме стойността на живота по различни начини. Аз вярвам, че хемотерапията е забележително оръжие срещу рака. Но вие имате право на собствено мнение. Както и да е, изглежда ясно, че бихте предпочели да намерите друг онколог за лечението на дъщеря си. Желая ви успех!

— Не! — Извика Катрин и скочи от стола си, ужасена от перспективата да бъде изоставена от д-р Кайцман, когото д-р Уайли беше препоръчал като най-добрия специалист. — Д-р Кайцман, имаме нужда от вас, Мишел се нуждае от вас!

— Не мисля, че съпругът ви споделя вашето мнение, мисис Мартел — каза д-р Кайцман.

— Напротив — каза Катрин. — Той просто е разстроен. Моля ви, д-р Кайцман! — Обръщайки се към Чарлз, Катрин обви ръка около шията му. — Чарлз, моля те! Не можем да се борим срещу това сами. Ти каза тази сутрин, че не си педиатър. Имаме нужда от д-р Кайцман и д-р Уайли.

— Мисля, че би трябвало да се съгласиш — подкрепи я и д-р Уайли.

Чарлз сякаш се смали под тежестта на тъжното си безсилие. Той знаеше, че не може да се грижи за Мишел, независимо че беше убеден колко неподходящ за болестта й бе предлаганият от д-р Кайцман метод. Не беше в състояние да й предложи нищо, а мислите му бяха така объркани, чувстваше се толкова претоварен.

— Чарлз, моля те! — повтори Катрин.

— Мишел е едно малко, болно момиче — каза д-р Уайли.

— Добре — каза Чарлз, принуден отново да се предаде.

Катрин погледна към д-р Кайцман.

— Ето! Той каза добре!

— Д-р Мартел — попита Кайцман, — искате ли да бъда онкологът в този случай?

Чарлз бавно кимна с глава, въздъхна, беше му трудно да диша.

Д-р Кайцман седна и пренареди няколко листи върху бюрото си.

— Добре — каза най-накрая, — практиката ни при миелобластична левкемия включва следните лекарства: „Донорубицин“, „Тиоганин“ и „Цитарабин“. Според нашата схема ще започнем незабавно с 60 мг/кг „Донорубицин“, на 4 дози чрез бързо вливане.

Докато д-р Кайцман описваше накратко метода на лечение, Чарлз не можеше да прогони от мислите си потенциалните странични ефекти на „Донорубицин“-а. Треската на Мишел вероятно беше причинена от инфекция, дължаща се на снижената способност на тялото й да се бори срещу бактериите. „Донорубицин“-ът щеше да влоши положението. И освен това, оставяйки я напълно беззащитна срещу бактериите и гъбестите полипи, лекарството щеше да разруши също храносмилателната система, вероятно и сърцето… освен това… косата й…

Господи!

— Искам да видя Мишел — внезапно каза той и скочи на крака, опитвайки се да заглуши мислите си. Моментално осъзна, че беше прекъснал д-р Кайцман на средата на едно изречение.

Всички впериха поглед в него, като че ли бе извършил нещо чудовищно.

— Чарлз, мисля, че би трябвало да слушаш — каза д-р Уайли, като сложи ръка на рамото му. Жестът му беше спонтанен и д-р Уайли се запита за евентуалните последици, едва след като го направи. Но Чарлз не реагира. Всъщност, вече не усещаше нищо, така че просто седна.

— Както казвах — продължи д-р Кайцман, — вярвам, че е важен и психологическият подход към пациента. Обикновено работя според възрастта: под пет, училищна възраст и пубертет. Под пет, задачата е лесна — терапия с постоянство и любов. Проблемите започват при децата в училищна възраст, чиято основна тревога са раздялата от родителите и болката от процедурите в болницата.

Чарлз се размърда на стола си. Не искаше да се опитва да мисли за проблема от гледната точка на Мишел; беше твърде болезнено.

За момент зъбите на д-р Кайцман блеснаха, когато по лицето му премина спазъм, после той продължи:

— При децата в училищна възраст на пациента се съобщава не повече от това, което той конкретно държи да чуе. Психологическата помощ се концентрира върху това, да се успокои детето, измъчвано от раздялата със семейството.

— Мисля, че Мишел ще чувства остро раздялата — каза Катрин, опитвайки се да следва обясненията на д-р Кайцман и в същото време да му покаже, че го подкрепя, за да не го разсърди.

— При децата в пубертет — продължи д-р Кайцман, без да покаже, че е чул думите й, — лечението се доближава до това на възрастните. Психологическата подкрепа е насочена към елиминиране на смущението и несигурността, без да се разрушава опровергаването, ако то е част от защитния механизъм на пациента. В случая с Мишел, за нещастие, проблемът попада някъде между училищната възраст и пубертета. Не съм сигурен кой ще бъде най-добрият подход. Може би вие, като родители, ще изкажете мнение.

— За какво говорите, за това ли, дали на Мишел да се каже, че има левкемия? — попита Катрин.

— Отчасти, да — съгласи се д-р Кайцман.

Катрин погледна към Чарлз, но той отново беше затворил очи. Д-р Уайли отвърна на погледа й със съчувствие, което донякъде й подейства успокояващо.

— Е, — каза д-р Кайцман, — това е въпрос, върху който трябва да се помисли. Не е нужно решението да се взема сега. Засега, на Мишел може да се съобщи, че се опитваме да установим какво й е. И преди да отидем при нея, Мишел има ли братя или сестри?

— Да — каза Катрин. — Двама братя.

— Добре — каза д-р Кайцман. — Ще трябва да ги изследваме, за да видим дали са съвместими със стойностите HLA и ABO на Мишел. Вероятно ще се наложи да използваме гранулоцити или дори костен мозък, така че надявам се един от тях поне да съвпада.

Катрин отново погледна към Чарлз за подкрепа, но очите му бяха все още затворени. Нямаше представа за какво говори д-р Кайцман, но се надяваше, че Чарлз разбира. Обаче новините изглежда го тревожеха повече, отколкото нея.

На път към асансьора Чарлз се постара да се овладее. Никога преди не беше изпитвал толкова противоречиви чувства. От една страна, нямаше търпение да види дъщеря си, да я прегърне, да я защити; а от друга — срещата го ужасяваше, защото ще трябва да свиква с диагнозата й. А в това отношение той знаеше прекалено много. Мишел щеше да разбере по лицето му.

Асансьорът спря. Вратите се отвориха. Пред тях се виеше светлосиния коридор с картини на животни по стените, които изглеждаха като залепени. Гъмжеше от деца по пижами, сестри, родители и дори група работници, скупчени около някаква стълба.

Д-р Уайли ги поведе надолу по коридора, заобикаляйки стълбата и отминавайки оживената стая на сестрите. Когато старшата сестра ги забеляза, излезе иззад бюрото си, натрупано с медицински картони и побърза да ги настигне.

Чарлз наведе глава към пода и заразглежда краката си. Като че ли разглеждаше друг човек. Катрин вървеше до него, с ръка пъхната под лакътя му.

Мишел беше в единична стая, в същия бледосин цвят като коридора. На лявата стена, до вратата за тоалетната, имаше голям, танцуващ хипопотам. На отдалечения край беше закритият с перде прозорец. Отдясно имаше гардероб, бюро, нощна масичка и стандартно болнично легло. Над единия край на леглото стоеше поставка от неръждаема стомана, върху която беше окачен пластмасов плик, както и бутилка за венозно преливане. Пластмасовите тръбички се спускаха надолу и достигаха малко под рамото на Мишел. Тя обърна глава, когато ги чу да влизат.

— Здравей, фъстъче — жизнерадостно каза д-р Уайли. — Виж кого съм ти довел.

В момента, в който видя дъщеря си, страховете на Чарлз изчезнаха и бяха изместени от вълна на нежност и загриженост. Той се спусна към нея и я взе в прегръдките си, притисна лицето си в нейното. Тя отговори, обвивайки ръце около шията му.

Катрин пристъпи от другата страна на леглото. В един миг тя успя да улови погледа на Чарлз и видя, че едва сдържа сълзите си. След няколко минути той неохотно отпусна прегръдката си, внимателно положи главата на Мишел обратно на възглавницата и оправи гъстата й черна коса, така че да застане като ветрило около бледото й лице. Мишел намери ръката на Катрин и я стисна здраво.

— Как си? — попита Чарлз. Страхуваше се, че Мишел може да забележи критичното състояние на чувствата му.

— Сега съм съвсем добре — каза Мишел, явно преизпълнена с радост да види родителите си. Но после лицето й помръкна и обръщайки се към Чарлз, попита: — Вярно ли е, татко?

Сърцето на Чарлз замря. Тя знае, помисли си с тревога. Погледна към д-р Кайцман и се опита да си спомни какво беше казал за подходящия психологически подход.

— Какво дали е вярно? — внимателно попита д-р Уайли, приближавайки се до леглото.

— Татко? — замоли се Мишел. — Вярно ли е, че трябва да остана тук през нощта?

Чарлз премигна, не осъзнавайки в първия момент, че Мишел не го молеше да потвърди диагнозата й. После, когато се убеди, че тя не знае нищо за левкемията, се усмихна облекчено.

— Само няколко дни — каза той.

— Но аз не искам да пропускам училище — каза Мишел.

— Не се тревожи за училището — с нервен смях й отговори Чарлз. Изгледа продължително Катрин, която също успя да се засмее, изкуствено като него. — Важно е да останеш тук няколко дни, за да ти направят изследвания и да разберем каква е причината за треската ти.

— Не искам повече изследвания — каза Мишел, с разширени от ужас зеници. Изтърпяла беше достатъчно болка.

Чарлз се сепна колко мъничко изглеждаше телцето й в болничното легло. Тъничките ръце, подаващи се от широките ръкави на болничната пижама, бяха толкова крехки. Вратът й, който досега му се струваше нормален, сега изведнъж като че ли беше колкото ръката му; тя цялата някак приличаше на нежна, ранима птичка. Чарлз знаеше, че някъде там вътре, в сърцето на костния й мозък, живееше група от собствените й клетки, която беше обявила война на тялото й. И той не можеше да направи нищо, за да й помогне — абсолютно нищо.

— Д-р Уайли и д-р Кайцман ще направят само изследванията, които са неизбежно необходими — каза Катрин, галейки косата на Мишел. — Ти ще трябва да се държиш като голямо момиче.

Думите на Катрин пробудиха покровителствения инстинкт у Чарлз. Той приемаше факта, че не беше в състояние да направи нищо за Мишел, но поне можеше да я предпази от ненужни страдания. Знаеше прекалено добре, че пациенти с редки болести често бяха подлагани на всякакъв вид физически изпитания от приумиците на лекуващия лекар. С дясната си ръка Чарлз завъртя пластмасовата бутилка, така че да види етикета. Плазма. С ръка, все още на бутилката, се обърна към д-р Уайли.

— Чувствахме, че се нуждае от това незабавно — каза д-р Уайли. — Червените й кръвни телца бяха само 20 000.

Чарлз кимна.

— Е, аз трябва да тръгвам — каза д-р Кайцман. Той стисна единия крак на Мишел през одеялото и каза: — Ще се видим по-късно, мис Мартел. Също така, по някое време днес, с теб ще дойдат да поговорят и други лекари. Ще ти преливаме малко лекарства през тази тръбичка, така че дръж ръката си хубаво и не я мърдай.

Чарлз погледна пластмасовата тръба: „Донорубицин“! Заля го нова вълна на ужас, придружена от силното желание да изтръгне любимата си дъщеря от кошмара на болницата. Една безразсъдна мисъл премина през съзнанието му: може би цялата тази трагедия щеше да изчезне, ако отведеше Мишел далеч от всички тези хора.

— Ще бъда на ваше разположение по всяко време, ако желаете да разговаряме — каза д-р Кайцман, тръгвайки към вратата.

Катрин благодари за предложението с усмивка и кимване. Забеляза, че Чарлз не откъсваше поглед от Мишел. Вместо това, той седна на ръба на леглото и прошепна нещо на ухото й. Катрин се молеше мълчанието му да не обиди отново онколога.

— Ще почакам отвън — каза д-р Уайли и последва д-р Кайцман.

Старшата сестра, която през цялото време не беше казала нищо, също излезе.

В коридора д-р Кайцман забави крачка, за да позволи на д-р Уайли да го настигне. Продължиха заедно към стаята на сестрите.

— Мисля, че Чарлз Мартел ще затрудни изключително много случая — каза д-р Кайцман.

— Боя се, че си прав — съгласи се д-р Уайли.

— Ако не беше това нещастно болно дете, щях да го пратя по дяволите — каза д-р Кайцман. — Представи си само тази глупост, да се спре хемотерапията. Господи! Човек би казал, че доктор с неговото положение би бил наясно с успехите, които сме постигнали при хемотерапията, особено при лимфоцитна левкемия и болестта на Ходжкинс.

— Известни са му — каза д-р Уайли. — Просто е ядосан. Обяснимо е, особено като не забравяме, че веднъж вече е преминал през всичко това, когато съпругата му почина.

— Продължавам да не одобрявам поведението му. Той е лекар.

— Но на научна работа — каза д-р Уайли. — Почти от десет години не се занимава с клинични случаи. Не е зле за хора като него да надзъртат с едно око и към клиниката, за да поддържат живо чувството си за реалност. Защото в крайна сметка, медицината е грижата за хората.

Стигнаха до стаята на сестрите и се спряха до бюрото, загледани с невиждащи очи в оживлението около себе си.

— Гневът на Чарлз наистина ме изплаши за момент — каза д-р Уайли. — Помислих, че напълно е загубил контрол.

— Поведението му в моята канцелария не беше много по-добро — каза д-р Кайцман, поклащайки глава. — Сблъсквал съм се с гняв преди, както, разбира се, и ти, но не такъв. Хората се ядосват на съдбата, а не на лекуващия лекар.

Двамата мъже проследиха с поглед един санитар, който умело маневрираше количка с опериран пациент пред вратите на служебния асансьор. Замълчаха за момент. Количката, пренасяща детето от следоперационната, изчезна в една от стаите и няколко сестри забързано я последваха.

— За същото ли си мислиш, за което и аз? — попита д-р Кайцман.

— Вероятно. Чудя се доколко може да се овладее д-р Чарлз Мартел.

— Значи мислим за едно и също — каза д-р Кайцман. — За онези резки промени в настроението му в моята канцелария.

Д-р Уайли кимна.

— Дори при така сложилите се обстоятелства мисля, че реакциите му не бяха много подходящи. Но той винаги се е държал странно. Живее някъде из забравените кътчета на Ню Хемпшир. Твърди, че било по идея на първата му съпруга, но след смъртта й остана там. А сега втората му съпруга също е принудена да живее на същото място. Не зная. Всеки има свое право на избор, предполагам.

— Новата му съпруга изглежда приятна.

— О, чудесна е. Осинови децата му, държи се с тях като със свои. Когато двамата се ожениха, си помислих, че е отхапала по-голям залък, отколкото може да глътне, обаче тя се приспособи отлично. Отчая се, когато й съобщих, че Мишел има левкемия, но бях почти сигурен, че ще се справи с положението по-добре от Чарлз. Всъщност, затова казах първо на нея.

— Може би трябва да разговаряме само с нея за известно време — предложи д-р Кайцман. — Ти как смяташ?

— Да опитаме. — Д-р Уайли се обърна към помещението на сестрите. — Мис Шанън! Бихте ли дошли за момент?

Старшата сестра се приближи към двамата лекари. Д-р Уайли обясни, че искат да разговарят с мисис Мартел без присъствието на съпруга й и я попита дали би имала нещо против да отиде до стаята на Мишел и да уреди някак въпроса.

Докато я наблюдаваха как енергично закрачи към стаята, лицевите мускули на д-р Кайцман отново се свиха в спазъм.

— От само себе си се разбира, че детето е отчайващо зле.

— Точно така си помислих, когато видях намазката й от периферната кръвна проба — каза д-р Уайли. — А после, когато видях и костния й мозък, се убедих напълно.

— Боя се, че в нейния случай смъртта може да настъпи много скоро — каза д-р Кайцман. — Мисля, че вече е засегната и централната й нервна система. Което означава, че ще трябва да започнем лечението още днес. Искам д-р Накано и д-р Шийтман да я прегледат веднага. Мартел е прав в едно. Шансовете й за ремисия са нищожни.

— Но все пак трябва да се опиташ — каза д-р Уайли. — В случаи като този, изобщо не завиждам на специалността ти.

— Разбира се, че ще опитам — отговори д-р Кайцман. — А, ето и мисис Мартел.

Катрин беше последвала мис Шанън в коридора, почти убедена, че ще види Мардж Шонхаузер, защото сестрата беше казала, че някой я търси. Не се сети за никой друг свой познат в болницата. След като излязоха от стаята обаче, мис Шанън призна, че лекарите искат да разговарят насаме с нея. Прозвуча зловещо.

— Благодаря ви, че дойдохте — каза д-р Уайли.

— Моля — каза Катрин, а очите й тревожно пробягваха от лицето на единия, на лицето на другия. — Какво се е случило?

— Става въпрос за съпруга ви — започна предпазливо д-р Кайцман. Направи пауза, стремейки се внимателно да подбере думите.

— Обезпокоени сме, че може да се намеси при лечението на Мишел — довърши мисълта му д-р Уайли. — Да, трудно му е. Първо, самият той знае прекалено много за болестта. После, вече е наблюдавал как умира някой, когото е обичал, независимо от приложената хемотерапия.

— Не че не разбираме чувствата му. Просто считаме, че на Мишел трябва да се даде всеки шанс за постигане на ремисия, независимо от страничните ефекти.

Катрин загледа дребните, ястребови черти на д-р Кайцман и широкото, закръглено лице на д-р Уайли. Двамата външно изглеждаха толкова различни, а бяха така единни в убежденията си.

— Не зная какво очаквате да кажа.

— Искаме просто да ни дадете известна представа за емоционалното му състояние — каза д-р Кайцман. — Бихме искали да знаем какво да очакваме.

— Мисля, че той ще се оправи — опита се да ги убеди Катрин. — Беше му много трудно да се адаптира, когато почина първата му съпруга, но никога не се е намесвал в лечението й.

— Често ли губи контрол над нервите си както днес? — попита Кайцман.

— Преживя ужасен шок — каза Катрин. — Мисля, че е разбираемо. Освен това, през всичките години след смъртта на жена му, страстта му бяха изследванията в областта на рака.

— Това е невероятна ирония — съгласи се д-р Уайли.

— А какво ще кажете за емоционалното избухване, което ни демонстрира днес? — попита д-р Кайцман.

— Наистина е избухлив — каза Катрин, — но обикновено се контролира.

— Е, това е окуражително — каза д-р Кайцман. — Може би няма да бъде толкова трудно в крайна сметка. Благодаря ви, мисис Мартел. Помогнахте ни много, въпреки че, както зная, вие също преживяхте ужасен шок. Моля да ни извините, ако сме ви разтревожили, но ние ще направим за Мишел всичко, което можем. Мога да ви уверя в това. — Обръщайки се към д-р Уайли, той каза: — Трябва да организирам нещата. Ще се видим по-късно. — Отдалечи се бързо, почти тичаше, и след секунди изчезна от погледите им.

— Понякога поведението му е малко странно — каза д-р Уайли, — но не бихте могли да намерите по-добър онколог. Той е един от най-известните лекари в света, специализиращи по левкемия у деца.

— Боях се, че ще ни изостави, когато Чарлз избухна — каза Катрин.

— Той е прекалено добър лекар, за да постъпи така — каза д-р Уайли. — Разтревожен е само заради отношението на Чарлз към хемотерапията, а усиленото лечение трябва да започне незабавно, за да може тя да достигне до ремисия.

— Сигурна съм, че Чарлз няма да прекрати лечението й — каза Катрин.

— Да се надяваме. Но ще разчитаме на вашата сила, Катрин.

— Моята сила? — запита Катрин, силно изплашена. — Болниците и медицинските проблеми са слабото ми място.

— Боя се, че ще трябва да преодолеете това — каза д-р Уайли. — Клиничният случай на Мишел може да се окаже много труден.

В този момент тя забеляза Чарлз, който излизаше от стаята. Той също ги видя и тръгна към тях. Катрин изтича да го пресрещне. Те се спряха за момент в мълчалива прегръдка, черпейки сили един от друг. Когато продължиха към д-р Уайли, Чарлз изглеждаше по-спокоен.

— Тя е добро дете — каза той. — Господи! Всичко, което я тревожи, е, че ще трябва да остане тук през нощта. Каза, че иска да си е в къщи сутринта, за да направи портокаловия сок. Можете ли да си представите?

— Чувства се отговорна — каза Катрин. — Преди да дойда аз, тя е била жената в къщата. Страхува се да не те изгуби, Чарлз.

— Учудващо е колко много не знаем за децата си — каза Чарлз. — Попитах я дали ще има нещо против да се върна в лабораторията. Тя каза не, стига ти да останеш при нея, Катрин.

Катрин беше поласкана.

— На път за болницата проведохме малък разговор и за пръв път почувствах, че тя наистина ме приема.

— Тя е щастливка, че те има, Катрин — каза Чарлз. — Аз също. Надявам се, че разбираш и не ми се сърдиш, че те оставям тук. Чувствам се толкова безсилен. Трябва да направя нещо.

— Разбирам — каза Катрин. — И мисля, че си прав. Точно сега не можеш да направиш нищо и ще бъде по-добре да насочиш мислите си другаде. Радвам се да остана. Всъщност, ще се обадя на майка ми. Тя ще дойде и ще се погрижи за някои неща.

Д-р Уайли ги гледаше как се приближават към него, доволен да види откритите им взаимни чувства и подкрепа в трудния период. Фактът, че приемаха и споделяха мъката си, беше здравословен; беше добър признак и го окуражаваше. Той се усмихна, донякъде неспособен да намери думи, когато дойдоха до него. Трябваше да се връща в кабинета си, където знаеше, че е настъпил хаос, но искаше и да остане при тях, в случай че имаха нужда от него.

— Останаха ли ти излишни проби от кръвта на Мишел? — попита Чарлз. Гласът му беше делови, уравновесен.

— Вероятно — отговори д-р Уайли. Не беше очаквал подобен въпрос. Чарлз имаше невероятната способност да го нервира.

— Къде мога да проверя? — запита Чарлз.

— В лабораторията на клиниката — каза д-р Уайли.

— Добре. Да тръгваме. — Чарлз се насочи към асансьора.

— Аз ще остана тук с Мишел — каза Катрин. — Ще се обадя, ако има новини. В противен случай, ще се видим в къщи на вечеря.

— Добре. — Той тръгна, без да се бави.

Смутен, д-р Уайли забърза след него, като кимна за довиждане на Катрин. Успокоението, което беше изпитал по повод поведението на Чарлз, бързо се изпари. Настроението на Чарлз явно изведнъж беше поело в друга насока, нова и озадачаваща. Кръвта на дъщеря му? Е, все пак той беше лекар.

Шеста глава

Хванал здраво епруветката с кръвната проба на Мишел, Чарлз бързо прекоси фоайето на института Уайнбъргър. Не обърна внимание на поздравите на веселата портиерка и на мъжа от охраната и се затича по коридора към лабораторията си.

— Благодаря ти, че се върна — заяде се Елън. — Бих могла да се възползвам от известна помощ при инжектирането на мишките с „Кансеран“.

Чарлз и на нея не обърна внимание, отнасяйки кръвната проба към апарата, който използваха, за да изолират клетъчните компоненти на кръвта. Започна със сложната процедура по настройката на уреда.

Навеждайки се под стъклените рафтове, за да види какво става, Елън ядосано повтори:

— Слушай, казах, че би могъл да ми помогнеш…

Чарлз включи една циркулационна помпа.

Елън избърса ръцете си, заобиколи работната маса, любопитна да разбере какъв беше обектът на явно задълбочения му интерес.

— Приключих с инжектирането на първата партида мишки — каза отново, когато приближи достатъчно, за да е напълно сигурна, че Чарлз я чуваше добре.

— Чудесно — каза Чарлз, без да прояви интерес. Внимателно въведе една измерима част от кръвната проба в апарата. После включи компресора.

— Какво правиш? — Елън проследи всичките му движения.

— Мишел има миелобластична левкемия — каза Чарлз. Произнесе го по такъв спокоен начин, като че ли докладваше прогноза за времето.

— О, не! — ахна Елън. — Чарлз, толкова съжалявам. — Искаше й се да протегне ръка и да го утеши, но се въздържа.

— Удивително, нали? — разсмя се Чарлз. — Ако днешните трагедии бяха приключили само с това, което се случи тук в Уайнбъргър, вероятно просто щях да се разплача. Но и с болестта на Мишел, всичко като че ли е вече малко прекалено. Исусе!

Смехът му звучеше изкуствено, но на Елън й се стори някак неуместен.

— Добре ли си? — попита тя.

— Идеално — отговори Чарлз, като отвори малкия хладилник, където държаха клиничните реагенти.

— Как се чувства Мишел?

— Доста добре точно сега, но няма никаква представа какво я очаква. Мисля, че ще бъде много лошо.

Елън не знаеше какво да каже. Смутено продължи да го наблюдава, докато той довършваше теста си. Накрая успя да каже:

— Чарлз, какво правиш?

— Имам малко от кръвната проба на Мишел. Ще проверя дали нашият метод за изолиране на раков антиген въздейства върху левкемичните й клетки. Това ми дава погрешното впечатление, че правя нещо, за да й помогна.

— О, Чарлз — съчувствено каза Елън. Имаше нещо толкова жаловито в начина, по който призна уязвимостта си. Елън знаеше колко дейна личност бе той, а самият Чарлз й беше разказвал, че най-трудното нещо при болестта на Елизабет е било чувството му за безсилие да й помогне. Как е бил принуден просто да седи и да очаква да умре. А сега и Мишел!

— Реших, че няма да спираме с нашата работа — каза Чарлз. — Ще продължим и едновременно ще работим по изследването на „Кансеран“. Ще работим и нощем, ако се налага.

— Но Морисън настоява много за абсолютното ни съсредоточаване върху „Кансеран“ — каза Елън. — Всъщност, мина оттук, за да подчертае това, докато ти отсъстваше. — За момент Елън се поколеба дали да не му каже истинската причина за посещението на Морисън, но след всичко друго, което се беше случило, се побоя.

— Последното, което ме интересува, е какво казва Морисън. С болестта на Мишел ракът отново се превърна за мен в нещо повече от чисто метафизичен проблем. Нашата работа е много по-перспективна, отколкото създаването на още един хемотерапевтичен препарат. Освен това Морисън дори не е необходимо да знае какво вършим. Ще завършим работата по „Кансеран“ и той ще е щастлив.

— Не съм сигурна дали разбираш до каква степен ръководството разчита на „Кансеран“ — каза Елън. — Наистина не мисля, че е добре да им се противопоставяме в този случай, още повече, че мотивът е личен интерес.

Чарлз се вцепени за момент, после избухна. С такава сила стовари отворената си длан върху плочките на работната маса, че от горните рафтове паднаха няколко колби.

— Достатъчно! — изкрещя той едновременно с оглушителния звук от удара си. — Писна ми от хора, които ми казват какво да правя. Ако не искаш да работиш с мен, просто се измитай оттук!

Чарлз рязко се обърна и се зае отново с работата си, нервно прокара ръка през разрошената си коса. Работи известно време мълчаливо, после, с гръб към Елън, каза:

— Не стой само ей така, подай ми надписаните радиоактивни нуклеотиди.

Елън отиде до шкафа, където съхраняваха радиоактивните материали. Докато отключваше вратата, забеляза, че ръцете й треперят. Очевидно, Чарлз едва се контролираше. Запита се какво трябваше да каже на д-р Морисън. Беше сигурна, че иска да му каже нещо, защото когато се успокои от уплахата си, гневът й нарасна. Нямаше извинение за Чарлз да се държи с нея по този начин. Тя не му беше слугиня.

Донесе химикалите и ги нареди върху плота.

— Благодаря — каза той просто, като че ли нищо не се беше случило. — Веднага щом получим някои В-лимфоцити, искам да ги поставим в инкубация с някои от белязаните нуклеотиди и с известен брой левкемични клетки.

Елън кимна. Не можеше да върви в крак с толкова бързи емоционални промени.

— Докато пътувах насам, ме осени една идея — продължи Чарлз. — Най-голямата загадка в работата ни е този блокиращ фактор и неспособността ни да предизвикаме реакция на антитяло, към раковия антиген в болното от рак животно. Е, имам една идея: опитвах се да намеря начин да спестим време. Защо не инжектираме раковия антиген в сродно животно, незаразено с рак, където ще сме абсолютно сигурни, че ще има реакция на антитела? Какво мислиш по това?

Елън изпитателно се вгледа в лицето му. Само в рамките на няколко секунди той беше претърпял метаморфозата от разярено дете, до отдаден на работата си учен. Елън предположи, че това беше неговият начин да се пребори с трагедията с Мишел.

Без да изчака отговор, Чарлз продължи:

— Веднага щом незаразеното с рак животно стане имунно към раковия антиген, ще изолираме Т-лимфоцитите, причинили тази реакция, ще пречистим протеина на трансферния фактор и ще пренесем придобитата чувствителност към болното от рак животно. Всичко е така фундаментално просто, че не разбирам как не сме се сетили досега. Е… какво е впечатлението ти?

Елън присви рамене. Всъщност, страхуваше се да каже каквото и да било. Въпреки че в основата си идеята звучеше обещаващо, Елън знаеше, че тайнственият трансферен фактор не функционира добре при животинските системи, които използваха; всъщност функционираше най-добре при хората. Но техническите въпроси не бяха на първо място в мислите й. Питаше се дали би било прекалено явно, ако сега се извини и отиде направо при Морисън.

— Какво ще кажеш, би ли ми донесла полиетиленгликола? — каза Чарлз. — Ще трябва да подготвим апаратурата, за да добием хибридома с Т-лимфоцитите на Мишел. Също, обади се на онези от отделението за животни и им кажи, че искаме нова партида контролни мишки, които ще инжектираме с антиген на гръден тумор. Господи! Защо дните нямат повече от 24 часа!

— Подай картофеното пюре — каза Жан Пол, след като се беше колебал няколко минути дали да наруши тишината, възцарила се около масата на вечеря. Никой не беше проговорил след изявлението му, че патицата, която беше занесъл в гаража, е „по-мъртва от бравата на вратата и неподвижна като дърво“. Накрая апетитът му взе връх над колебанието.

— Разменям картофеното си пюре срещу пържолата ти — каза Чък и тръсна глава, за да отхвърли от челото си един кичур сплъстена коса.

Момчетата размениха чиниите си. Чу се звън на порцелан и сребърни прибори.

Джина Лоренцо, майката на Катрин, внимателно наблюдаваше семейството на дъщеря си. Катрин приличаше на нея. И двете имаха еднакво оформен, изпъкнал в основата нос и широка, чувствена уста. Основната разлика, освен явните двадесет и няколко години във възрастта, беше доста по-значителното тегло на Джина. Тя признаваше, че има десетина килограма в излишък, но те бяха по-скоро около тридесет. Макароните бяха нейна страст, а тя не беше от хората, които се лишават.

Вдигайки купата с „фетучини“, Джина подкани Катрин да добави още в недокоснатата си чиния:

— Имаш нужда от храна.

Катрин се усмихна насила и поклати отрицателно глава.

— Какво има? Не ти ли харесва? — попита Джина.

— Чудесно е — каза Катрин. — Просто не съм много гладна.

— Трябва да ядеш — каза Джина. — Ти също, Чарлз.

Чарлз кимна.

— Донесла съм и пресни каноли за десерт — каза Джина.

— О, страшно! — каза Жан Пол.

Чарлз почтително си взе парченце „фетучини“, но стомахът му се разбунтува. Задържа хапката в устата си, преди да се опита да я преглътне. Цялата действителност на катастрофалните събития от деня се беше стоварила върху него с ураганна сила, след като напусна лабораторията с напрегнатата атмосфера, която беше създал сам. Работата му беше като спасение от чувствата и съжаляваше, когато стана време да вземе Чък и да се върне в къщи. А и поведението на Чък не помогна. Чарлз беше изчакал да излязат от автомобилното задръстване на Бостън, преди да съобщи на сина си, че сестра му е болна от много сериозна разновидност на левкемия. Чък реагира само с едно „О!“, последвано от мълчание. После попита дали има вероятност да се зарази.

През цялото време Чарлз не каза нищо; само стисна по-здраво волана, удивен от невъобразимите дълбини на егоизма на по-големия си син. Чък дори не попита как се чувства Мишел. И сега, докато Чарлз го наблюдаваше как лакомо гълта пържолите си, изпита силното желание да сграбчи и да изхвърли това егоистично хлапе от дома си. Но Чарлз не помръдна. Вместо това, започна механично да дъвче макароните си, смутен от собствените си мисли. Чък беше още недозрял. Поне Жан Пол реагира както трябва. Той плака, а после попита кога Мишел ще се върне в къщи и дали може да отиде да я види. Той беше добро дете.

Чарлз погледна Катрин, която седеше с наведена глава и побутваше с вилицата храната из чинията си, преструвайки се, че яде, за да не обиди майка си. Беше благодарен, че имаше Катрин. Мислеше, че не би могъл да се справи с болестта на Мишел сам. В същото време осъзнаваше колко трудно беше това за Катрин. По тази причина не беше казал нищо за затрудненията в института, а и нямаше намерение да го прави. Тя си имаше достатъчно грижи и без това.

— Вземи си още пържоли, Чарлз — каза Джина и без много да се церемони, сложи в пълната му чиния още една.

Опита се да я спре, но много късно — Джина беше бърза. Погледна настрани и се постара да остане спокоен. Присъствието на Джина му досаждаше дори при най-благоприятни обстоятелства и най-вече за това, че тя никога не беше прикривала неодобрението си от факта, че единствената й дъщеря се омъжи за мъж, тринадесет години по-възрастен от нея, при това с три деца. Чарлз чу друг подозрителен звук и отвори очи, за да види, че купчината „фетучини“ в чинията му също е нараснала.

— Такаа — каза Джина. — Имаш нужда от още малко месце по тялото си.

Чарлз с мъка се въздържа да не грабне една шепа „фетучини“ и да ги запрати обратно в купата.

— Откъде знаят, че Мишел има левкемия? — съвсем невинно попита Жан Пол.

Всички се обърнаха към Чарлз, бяха се страхували да му зададат такъв въпрос.

— Изследваха кръвта й, а после костния мозък.

— Костният мозък? — с отвращение запита Чък. — Как вземат костен мозък, за да го изследват? — За всички други въпросът на Чък можеше да изглежда невинен, но Чарлз беше сигурен, че беше продиктуван от патологично любопитство, а не от загриженост към сестра му.

— Вземат костен мозък, като наблъскат една голяма игла в гръдната кост или в бедрената кост и после изсмукват — каза Чарлз, надявайки се да шокира Чък и да го накара да изпита съчувствие към Мишел.

— Ух! — каза Чък. — Боли ли?

— Ужасно — каза Чарлз.

Катрин потръпна, представяйки си болката, като си спомни, че точно тя беше дала съгласието си за извършването на този тест.

— Господи! — каза Чък. — Никога и на никой няма да позволя да ми направи такова изследване!

— Не съм убеден — отговори, без да се замисли, Чарлз. — Лекарят на Мишел иска вие двамата с Жан Пол да бъдете изследвани. Има вероятност един от вас да е съпоставим с Мишел и да й бъде донор за плазма, гранулоцити, или дори за трансплантация на костен мозък.

— Без мен! — заяви Чък и остави вилицата си. — Никой няма да забива никакви игли в костите ми. По никакъв начин!

Бавно, Чарлз опря лакти на масата и се наведе към Чък:

— Не питам дали ти харесва, Чарлз младши. Казвам ти, че ще отидеш в педиатричната болница, за да те изследват. Разбираш ли ме?

— Това едва ли е разговор за масата — прекъсна ги Катрин.

— Наистина ли ще забият игла в костта ми? — попита Жан Пол.

— Чарлз, моля те! — изкрещя Катрин. — Не е този начинът, по който трябва да разговаряш с Чък по подобни въпроси!

— Така ли? Е, призля ми и ми писна от неговия егоизъм — викна Чарлз. — Не е изрекъл и една думичка на загриженост за Мишел.

— Защо аз? — кресна Чък. — Защо трябва аз да бъда донор? Ти си бащата! Защо ти да не си донорът, или на мръсните доктори като теб не им дават да бъдат донори на костен мозък?

Чарлз скочи на крака в сляпа ярост и с разтреперана ръка посочи към Чък:

— Егоизмът ти може да се мери само с липсата ти на познания. Предполага се, че си учил биология. Бащата предава само половината от хромозомите си на своите деца. Няма никакъв шанс аз да бъда съпоставим с Мишел. Ако можех, бих разменил мястото си с нейното.

— Сигурно! Сигурно! — продължи да го дразни Чък. — На приказки е лесно.

Чарлз тръгна около масата, но Катрин рязко се изправи и го хвана.

— Чарлз, моля те! — каза тя и избухна в сълзи. — Успокой се!

Чък беше замръзнал на стола си, стиснал здраво с пръсти ръба на масата. Беше наясно, че между него и катастрофата стоеше само Катрин.

— В името на Отца и Сина и Светия дух — каза Джина и се прекръсти. — Чарлз! Моли Господ да ти прости. Не се изкусявай от делата на дявола!

— Исусе Христе! — изкрещя Чарлз. — Сега си имаме и литургия!

— Не изкушавай Господа! — с убеждение продължи Джина.

— По дяволите с Всевишния! — кресна Чарлз и се отскубна от ръцете на Катрин. — Кой е този Господ, дето праща на дванадесетгодишно дете левкемия!

— Не ни е дадено да съдим Божиите дела — сериозно заяви Джина.

— Майко! — извика Катрин. — Стига!

Ален цвят обля лицето на Чарлз. Устните му промълвиха нещо неразбираемо, преди да се обърне рязко, да разтвори с трясък задната врата и да изхвърчи в тъмнината на нощта. Вратата се тръшна след него с окончателен гръм, който разтърси мебелите във всекидневната.

Заради децата, Катрин бързо се овладя и се зае с разчистване на масата, без да извръща лице.

— Какво светотатство! — с недоумение каза Джина. Беше притиснала ръка до гърдите си. — Страхувам се, че Чарлз се е предал на дявола.

— Какво ще кажете за „каноли“? — попита Жан Пол, отнасяйки чинията си на мивката.

След като баща му излезе, Чък изпита чувство на удовлетворение. Разбра, че вече може да се опълчи срещу баща си и да победи. Наблюдавайки как Катрин разчиства масата, той се опита да улови погледа й. Тя непременно беше забелязала как успя да отстои позициите си, а пък Чък несъмнено беше наясно, че Катрин застана на негова страна. Отмествайки стола си, той занесе чинията си в мивката и прилежно я изплакна.

Чарлз изфуча от къщата без определена цел, освен тази, да избяга от влудяващата атмосфера. Препъвайки се през замръзналия сняг, той се затича надолу към рибарника. Времето, типично за Нова Англия, съвсем се беше променило. Североизточната буря се беше изнесла навътре в морето и беше заместена от арктически въздушен фронт, който смразяваше всичко по пътя си. Въпреки факта, че тичаше, той усещаше хапещия студ, още повече, че не беше имал време да си вземе палтото. Несъзнателно, той зави наляво към къщичката за игра на Мишел и мислено си отбеляза, че слава богу, промяната в посоката на вятъра ефикасно беше изчистила и миризмата от химическата фабрика.

След като потропа с крака на прага, за да изчисти полепналия сняг, Чарлз се наведе и влезе в миниатюрната къщичка.

Вътрешното помещение беше само около три метра дълго и един централен свод го разделяше грубо на две: половината служеше за всекидневна, с вградена скамейка, а другата половина за кухня, с малка маса и мивка. Къщичката беше снабдена с течаща вода (през лятото) и с един електрически контакт. Откогато стана на шест и докато навърши девет, Мишел правеше тук чай за Чарлз през летните неделни следобеди. Малкият електрически котлон, който използваше, все още работеше и Чарлз го включи за малко топлинка.

Той седна на пейката, опъна напред крака и ги кръстоса, стараейки се да съхрани колкото може повече от телесната си топлина. Въпреки това, скоро започна да трепери. Кукленската къща беше убежище от ледения вятър, но не и от студа.

Тъй като усамотяването постигна желаната цел, Чарлз бързо се успокои, признавайки си, че се е държал лошо с Чък. Чарлз знаеше, че тепърва му предстои по някакъв начин да се пребори с катастрофалните събития от този ден. Чудеше се как изобщо беше допуснал да се увлече от измамното чувство на сигурност през последните няколко години. Мислите му се върнаха към сутринта… как се люби с Катрин. Само за дванадесет часа всички нишки на внимателно организирания му живот се бяха разбъркали.

Навеждайки се напред, така че да може да погледне през предното прозорче, Чарлз се взря в късчето небе. Нощта се беше прояснила, осеяна със звезди, така че можеше да наблюдава безкрайно, там навън, към далечните галактики. Гледката беше красива, но безжизнена, и внезапно го обхвана задушаващото чувство на безнадеждност и самота. Очите му се изпълниха със сълзи, облегна се назад, така че да не вижда ужасяващата красота на зимното небе. Вместо това, извърна поглед към снежния пейзаж на замръзналото езерце. Точно насреща видя онова място с незамръзнала вода, за което го питаше Жан Пол сутринта.

Чарлз изпитваше такава дълбока самота, като че ли Мишел му я бяха вече отнели. Не можеше да си обясни това чувство, въпреки че смътно предполагаше, че може да е свързано с някаква вина: да беше само обърнал малко повече внимание на симптомите на Мишел; да беше само обръщал малко повече внимание на семейството си; да беше само напреднал още малко в раковите изследвания.

Искаше му се просто да остави всичко друго настрани и да започне да работи върху предмета на научната си работа. Вероятно би могъл да открие навреме лечение за Мишел. Но знаеше, че подобна цел е невъзможна. Освен това, не би могъл да се противопостави на д-р Ибанез толкова открито. Не можеше да си позволи да загуби работата си, нито ползването на лабораторията. Внезапно Чарлз проумя хитрия ход на директорите с възлагането на проекта „Кансеран“ именно на него. Не обичаха Чарлз, защото беше различен от другите, но го уважаваха поради умствените му способности. Чарлз беше идеалната бурмичка, чрез която се постигаше желаната за проекта легитимност, а също и отличното жертвено агне, в случай на провал на проекта.

Решението беше управленчески гениално.

В далечината Чарлз чу да го вика гласът на Катрин. В мразовития въздух, звукът беше почти метален. Чарлз не се помръдна. В първата секунда изпита желание да заплаче, а в следващата се усети толкова слаб, че всякакво физическо усилие беше извън силите му. Какво ще прави с Мишел? Ако вероятността за ремисия пропадне, би ли могъл да наблюдава как се измъчва от лечението?

Премести се до прозореца и изстърга скрежа, който се беше образувал от дъха му. Сега отново можеше да гледа сребристосинята ледена покривка на езерцето и незамръзналото място точно пред погледа му. Като си каза, че температурата сигурно беше близка до нулата, Чарлз се запита защо ли ледът не беше навсякъде. Първото обяснение, което даде на Жан Пол сутринта беше, че причината е във водното течение. Обаче тогава температурата беше над точката на замръзване. Сега сигурно се движеше с около един градус под нея. Чарлз се запита дали имаше силно течение по това време на годината. През пролетта, когато се топяха снеговете, реката бушуваше и нивото в езерцето се качваше с половин метър. Тогава би имало течение, но не сега.

Изведнъж Чарлз усети сладникава, ароматична миризма. Била си е тук през цялото време, но до този момент не беше стигнала до съзнанието му. Беше му някак позната, но не можеше да я определи. Беше я усещал преди, но къде?

Благодарен на всичко, което можеше да отвлече мислите му в друга насока, Чарлз започна да души наоколо. Миризмата беше почти еднакво силна в двете стаи, но по-осезателна близо до пода. Вдишвайки още няколко пъти, Чарлз се опита да я свърже с нещо от миналото. Внезапно се сети: лабораторията по органична химия в колежа! Миришеше му на органичен разтворител като бензол, толуол или ксилен. Но как така в тази къщичка?

Пренебрегвайки студения вятър, Чарлз излезе отново в скованата нощ. С дясната ръка притисна плътно пуловера около гърлото си. Навън миризмата беше по-слаба поради вятъра, но като се приведе край стените на къщичката, Чарлз установи, че тя идваше от частично замръзналата кал наоколо и под постройката. Чарлз си проправи път до езерцето, наведе се и загреба шепа вода. Помириса я. Нямаше грешка: миризмата идваше оттук.

Той тръгна покрай леко извитите очертания на рибарника, до точката, където водата му се сливаше с протока от реката. Наведе се и поднесе отново шепа вода към носа си. Миризмата беше по-осезателна. Вече на бегом, Чарлз проследи протока до мястото, където се вливаше в река Потомак. Той също не беше замръзнал. Отново Чарлз поднесе шепа вода към носа си. Миризмата беше още по-силна. Идваше от реката. Чарлз се изправи и треперещ от студ, тръгна нагоре по течението на реката. „Рисайкъл Лтд“, заводът за преработка на пластмаси и каучук, беше там горе. С познанията си като химик, Чарлз знаеше, че бензолът се използва за разтворител както на пластмаса, така и на каучук.

Бензол! Една ужасна мисъл нахлу в съзнанието му: бензолът причинява левкемия; всъщност, причинява миелобластична левкемия! Обърна глава и проследи с поглед ивицата незамръзнала, свободно течаща вода. Тя стигаше точно онова място, където Мишел беше прекарвала повече време, отколкото където и да е другаде.

Като обладан от лудост, Чарлз се затича към вкъщи. Препъна се в една снежна пряспа и падна по лице, с разперени напред ръце. Не се удари, поряза само на нещо бузата си. Изправи се и затича по-бавно.

Когато стигна до къщата, изтрополи по задното стъкло и с трясък отвори вратата.

Катрин, напрегната като силно опъната струна, неволно изпищя, когато Чарлз, вече останал без дъх, се втурна в кухнята. Чинията, която държеше, се изплъзна от ръката й и се разби на пода.

— Искам празен буркан — задъхано изрече Чарлз, без да обръща внимание на реакцията на Катрин.

Джина се появи на вратата към трапезарията, с изписан ужас на лицето. Чък се показа зад нея, после я изблъска, за да влезе в кухнята. Изправи се между Чарлз и Катрин. Беше му все едно, че баща му е по-едър от него.

Чарлз дишаше тежко. След няколко секунди успя да повтори желанието си.

— Буркан? — попита Катрин, която беше възвърнала част от самообладанието си. — Какъв буркан?

— Стъклен — каза Чарлз. — Стъклен, със здрава капачка.

— За какво? — попита Катрин. Искането му изглеждаше абсурдно.

— За вода от рибарника — каза Чарлз.

Жан Пол надникна зад Джина, която препречи вратата с ръката си, за да не го пусне да влезе.

— Защо искаш вода от езерото? — попита Катрин.

— Исусе! — успя да изрече Чарлз. Това разпит ли е? — Тръгна към хладилника.

Чък се опита да му попречи, но Чарлз без всякакво усилие го отстрани от пътя си. Чък залитна, а Катрин сграбчи ръката му и го задържа да не падне.

Чарлз се обърна от шума на създадената суматоха и видя Катрин да удържа с мъка Чък.

— Какво, по дяволите, става тук? — наостри се Чарлз.

Чък се съпротивлява още момент, с поглед, вперен в Чарлз.

Чарлз последователно изгледа лицата на всички. Джина и Жан Пол изглеждаха шокирани; Чък — вбесен; а Катрин — изплашена. Но никой не говореше. Беше като застинала сцена от филмов кадър.

Чарлз поклати в недоумение глава и насочи вниманието си към хладилника. Той извади буркан с ябълков сок и затвори вратата му. Без секунда колебание изля остатъка в мивката, изми добре буркана, после откачи кожуха си от закачалката. На вратата се обърна и погледна към семейството си. Никой не беше помръднал. Чарлз нямаше представа какво ставаше, но тъй като много добре знаеше какво иска да направи, излезе и затвори вратата зад странната сцена.

Катрин освободи Чък и се загледа с невиждащи очи към вратата, а мислено си преповтаряше смущаващия разговор, който бяха провели с нея д-р Кайцман и д-р Уайли. Тогава си помисли, че въпросите им относно поведението на Чарлз са направо смешни, но вече не беше толкова сигурна. Наистина, най-малкото беше странно да изхвърчи така ядосан от къщата в мъртвилото на нощта без връхна дреха, за да се върне само половин час по-късно крайно възбуден и да търси съд за вода.

— Никога не бих му позволил да те удари — каза Чък. Нервно отхвърли с ръка косата си.

— Да ме удари? — каза Катрин, съвсем изненадана. — Баща ти няма да ме удари.

— Страх ме е, че е пуснал дявола в себе си — каза Джина. — И след като веднъж е направил това, не можеш да кажеш какво още ще направи.

— Майко, моля те! — извика Катрин.

— Чарлз в нервна криза ли ще изпадне? — обади се и Жан Пол от вратата.

— Вече е изпаднал — отговори Чък.

— Край на тези приказки — строго отсече Катрин. — Не искам да чувам неуважение към баща ви. Болестта на Мишел го разстрои ужасно.

Катрин насочи вниманието си към счупените чинии. Беше ли Чарлз в нервна депресия? Катрин реши да обсъди тази вероятност с д-р Уайли сутринта. Беше ужасяваща мисъл.

Прекосявайки възбудено частично замръзналата кал, Чарлз приближи до ръба на водата, после напълни буркана. Затегна здраво капачката, преди да се затича обратно към къщата.

Въпреки че внезапното му пристигане изненада Катрин, то по никакъв начин не можеше да се сравни с въздействието на предишното. Докато Чарлз успее да стигне до хладилника, Катрин успя да реагира, протегна ръка и го спря.

— Чарлз, обясни ми какво правиш.

— В езерото има бензол — процеди Чарлз, освобождавайки се от ръката й. Сложи буркана с водата в хладилника. — И можеш да усетиш миризмата му в къщичката за игра.

Чарлз се завъртя и се стрелна обратно към вратата. Катрин изтича след него и успя да го сграбчи за палтото.

— Чарлз, къде отиваш? Какво става с тебе?

С ненужна сила, Чарлз измъкна палтото си.

— Отивам до „Рисайкъл Лтд“. Оттам идва проклетия бензол. Сигурен съм.

Седма глава

Чарлз отби колата си от Мейн стрийт и спря пред портала на стабилната ограда около „Рисайкъл Лтд“. Вратата не беше заключена и се отвори лесно. Влезе отново в колата си и я вкара на паркинга на завода.

Работниците от нощната смяна сигурно не бяха много, защото наоколо се виждаха не повече от шест-седем стари, разнебитени коли, паркирани пред входа на старата тухлена сграда на фабриката. Отляво, огромните купища употребявани автомобилни гуми се издигаха като миниатюрни, покрити със сняг планини. Между гумите и сградата бяха разхвърляни по-малки купчини от пластмасови и винилни отпадъци. Отдясно се простираше замърсена празна площ, пресечена от високата ограда, която се спускаше до река Потомак. Отвъд оградата, изоставените фабрични сгради продължаваха още около половин километър на север.

Веднага щом излезе от колата си, Чарлз беше обгърнат от същата задушлива миризма, която беше проникнала и в дома му сутринта. Зачуди се как ли живеят хората в западната част на града, по преобладаващата посока на вятъра. Заключи колата и тръгна към входа, не особено внушителна алуминиева врата. Над нея имаше надпис с печатни букви „РИСАЙКЪЛ ЛТД, ДОСТЪПЪТ НА ВЪНШНИ ЛИЦА ЗАБРАНЕН“. Залепен от вътрешната страна на стъклото, висеше картон с „ИНФОРМАЦИЯ“, и местен телефонен номер.

Чарлз опита вратата, която също беше отключена. Ако отвън миризмата му се беше сторила лоша, то вътре тя беше много по-лоша. Закашля се от тежкия, напоен с химически изпарения въздух на нещо като канцелария. Стените й бяха облицовани с талашит и имаше нещо като рафт с метална поставка за писма върху него и звънец с камбанка от неръждаема стомана, от оня тип, които се удрят с длан, за да иззвънят. Чарлз направи точно това, но шумът се погълна от свистенето и грохота, които идваха от вътрешността на самата фабрична зала.

Чарлз реши да опита вътрешната врата. В началото не поддаде, но когато я натисна по-силно, се разтвори навътре. Чарлз веднага разбра защо беше с изолация. Като че ли това беше вратата за самия ад. Комбинацията от воня и шум беше неописуема.

Чарлз влезе в огромна зала с височината на двуетажна сграда, лошо осветена и почти изцяло запълнена от редица огромни апарати, прилични на тенджери под налягане. Наоколо в зашеметяваща плетеница се издигаха и кръстосваха метални и въжени стълби. Големи, шумни конвейерни ленти докарваха купища каучукови и винилни отпадъци, примесени с какви ли не други останки от сметищата. Първите хора, които Чарлз видя, бяха двама запотени мъже в тениски без ръкави и нацапани като на миньори лица, които сортираха стъклени, дървени предмети и празни консервни кутии, от пластмасите.

— Има ли управител тук? — изкрещя Чарлз, опитвайки се да надвие грохота.

Единият от мъжете вдигна поглед за секунда, показа със знаци, че не чува и продължи работата си. Очевидно конвейерната лента не спираше движението си и те трябваше да се съобразяват със скоростта й. В края на лентата имаше голям кош, който при напълването си се издигаше, наместваше се над някой от котлите под налягане и изпразваше в него съдържанието си от пластмасови отпадъци. На един от проходите Чарлз вида трети мъж, който с голям, приличен на ятаган нож разпори две торби с химикали, едната черна, а другата бяла. С видимо усилие, той изпрати съдържанието им в пещите и се скри в облак от прах. За момент човекът изчезна от поглед. Когато се появи отново, вече беше затворил капака и задействал парата, което запрати в залата нова вълна от дим, миризма и грохот.

Чарлз не успя да привлече вниманието на никого, но и никой не му каза да си отиде. Храбро, той заобиколи конвейерните ленти, като не откъсваше очите си от пода, отрупан с разпилени боклуци, петна от масло и грес. Мина край една стена от пресована сгурия, която предпазваше автоматизираните механизми за подаване на автомобилни гуми, които трябваше да се претопяват. Точно оттук произлизаше миризмата, която Чарлз беше свързал с фабриката. Тук, отблизо, тя беше значително по-мощна. Точно зад стената, Чарлз видя голяма метална клетка, заключена със здрав катинар. Явно беше склад, защото се виждаха рафтове с резервни части, инструменти и контейнери с промишлени химикали. Стените бяха от същия материал, от който беше издигната външната ограда. Чарлз се хвана за мрежата и се доближи плътно, за да разгледа етикетите на контейнерите. Това, което търсеше, се оказа точно срещу него. Две кръгли метални кутии с надписи „Бензол“ по стените. Също и познатите знаци, предупреждаващи за отровно съдържание, кръстосани кости и череп. Чарлз беше обзет от нова вълна на ярост.

Една ръка го сграбчи за рамото и той се обърна бързо, долепяйки гръб до мрежата.

— С какво мога да ви помогна? — извика огромният мъж, като се мъчеше да надвика оглушителния шум от машините. Но в момента, в който проговори, над един от вакуумните съдове се разнесе писък, сигнализиращ края на работния цикъл, и това направи по-нататъшния разговор невъзможен. Капакът се отвори с трясък и избълва огромно количество черна, полутечна, деполимеризирана пластмаса. Горещата течност се изля в охладителни вани, от които мигом се издигнаха облаци киселинни пари.

Чарлз погледна мъжа пред себе си. Беше с цяла глава по-висок. Изпотеното му лице беше толкова подпухнало, че очите му прозираха само като тесни процепи. Беше облечен като другите мъже в залата, фланелката му беше опъната върху „бирен“ корем с внушителни размери. Мъжът придържаше количка за смет и Чарлз забеляза, че масивните му мускули бяха професионално татуирани с танцьорки на хула. На гърба на лявата му ръка имаше свастика, която той явно си беше татуирал сам.

Веднага след като шума спадна до нормалното си оглушително ниво, работникът направи нов опит:

— Химикалите ли проверявате? — Той трябваше да крещи.

Чарлз кимна.

— Мисля, че имаме нужда от още сажди — извика мъжът.

Чарлз разбра, че го взе за един от персонала.

— А бензол? — изкрещя на свой ред Чарлз.

— Имаме много бензол. Носят го в кутии по сто галона[1].

— Какво правите с него, след като го използвате?

— Имате предвид „изтощения“ бензол? Елате, ще ви покажа.

Мъжът облегна количката си на телената мрежа и поведе Чарлз през главната зала, между две от пещите за каучук, където излъчваната горещина беше невероятна. Приведоха се под един свод и влязоха в коридор, водещ към една столова, малко по-тиха. Имаше две дълги маси, автомат за сода и един за цигари. Между автомата за сода и машината за цигари имаше прозорец. Мъжът заведе Чарлз до него и посочи навън:

— Виждате ли онези цистерни там?

Чарлз се долепи до стъклото, сложи ръце отстрани до очите си и се взря навън. На около петнадесет метра разстояние и доста близо до брега на реката, стояха две цилиндрични цистерни. Дори в тази ясна, лунна нощ, не можеше да види нищо повече.

— Част от бензола не попада ли в реката? — попита Чарлз, обръщайки се отново към работника.

— По-голямата част го откарват нанякъде, бог знае точно къде. Но вие познавате тези компании за промишлени отпадъци. Когато цистерните се препълнят, изливаме ги в реката; няма проблеми. Правим го нощем и то веднага се оттича. Заминава към океана. И да ви кажа истината… — Мъжът се приведе, като че ли съобщаваше тайна. — Мисля, че и онази скапана компания по отпадъците, също го изхвърля в реката. А им плащаме цяло състояние.

Чарлз стисна зъби. Видя мислено Мишел в болничното й легло, с интравенозните системи в ръката.

— Къде е управителят? — попита Чарлз, проявявайки внезапно яда си.

— Управителят? — Работникът го изгледа с любопитство.

— Началник-цех, началник-смяна. Който там е отговорен — отсече Чарлз.

— Имате предвид шефа — каза работникът. — Нат Арчър. В канцеларията си.

— Покажете ми къде е — нареди Чарлз.

Работникът го изгледа още веднъж подозрително, после се обърна и тръгна обратно към главната зала, откъдето показа една стъклена врата в края на един от високите проходи.

— Горе — каза просто.

Без да обръща повече внимание на работника, Чарлз се затича към металната стълба. Работникът го проследи с поглед, после взе слушалката на вътрешния телефон.

Пред вратата на офиса Чарлз се поколеба за момент, после натисна дръжката. Отвори се лесно, влезе. Стаята имаше вид на изолирано от шума птиче гнездо, с прозорци, гледащи надолу към залата и целия производствен цикъл. Когато Чарлз пристъпи през прага, Нат Арчър се размести на стола си и явно смутено се усмихна.

Чарлз беше се подготвил да му вдигне скандал, когато внезапно осъзна, че се познават. Беше бащата на Стийв Арчър, близък приятел на Жан Пол. Бяха едно от малкото негърски семейства в Шафсбъри.

— Чарлз Мартел! — каза Нат, подавайки ръка. — Ти си последният човек, когото очаквах да влезе през тази врата. — Нат беше открит, дружелюбен човек, който се движеше с бавните, пестеливи движения на атлет.

Изненадан да се сблъска с някой, когото познава, Чарлз със заекване обясни, че не идва на приятелско посещение.

— Добре — каза Нат, вече вглеждайки се по-внимателно в Чарлз. — Защо не седнеш?

— Ще остана прав — каза Чарлз. — Искам да зная кой е собственикът на „Рисайкъл Лтд“.

Нат се поколеба. Когато най-после проговори, думите му прозвучаха предпазливо:

— „Бруър Кемикълс“ от Ню Джърси е компанията майка. Защо питаш?

— Кой е управител тук?

— Харълд Досън, от Кавъд Бридж Роуд. Чарлз, мисля, че трябва да ми кажеш за какво става въпрос. Може би ще мога да ти спестя известни неприятности.

Чарлз загледа началника на смяната, който беше скръстил ръце на гърдите си сега, някак в отбранителна поза, доста по-различна от първоначалната дружелюбност.

— Днес на дъщеря ми поставиха диагноза левкемия.

— Съжалявам да чуя това — каза Нат със съчувствие, примесено към смущението му.

— Обзалагам се, че съжаляваш — каза Чарлз. — Вие оттук сте изхвърляли бензол в реката. Бензолът причинява левкемия.

— Какво говориш? Не сме изхвърляли бензол. Извозват го някъде.

— Не ми подхвърляй празните си приказки — ядоса се Чарлз.

— Мисля, че ще е по-добре да се измиташ оттук, човече.

— Ще ти кажа какво ще направя — изкрещя Чарлз. — Ще се погрижа някой да закрие тази гадна фабрика!

— Какво ти става? Полудял ли си или що? Казах ти, че не изхвърляме нищо в реката.

— Ха! Оня едър мъжага с татуировките, там долу, съвсем определено ми каза, че изхвърляте бензол. Така че не се опитвай да отричаш!

Нат Арчър вдигна телефона. Нареди на Уоли Краб веднага да се качи в канцеларията му. Пусна слушалката на място и се обърна към Чарлз.

— Човече, трябва да идеш да ти прегледат главата. Идваш тук в средата на нощта и бръщолевиш за бензол. Какво ти става? Няма ли нищо интересно по телевизията тази вечер? Искам да кажа, жал ми е за детето ти. Обаче тук влизаш незаконно.

— Тази фабрика е заплаха за целия град.

— Така ли? Е, не съм много сигурен, че градът ще се съгласи с теб.

Уоли Краб нахлу през вратата, като че ли очакваше пожар. Рязко спря.

— Уоли, този човек разправя, че си му казал, че изхвърляме бензол в реката.

— По дяволите, не! — каза Уоли, останал без дъх. — Казах му, че бензолът се откарва някъде от компанията на Дрейпър Брадърс.

— Ти, мръсен лъжец! — изкрещя Чарлз.

— Никой не може да ме нарича мръсен лъжец! — изръмжа Уоли и се засили към Чарлз.

— Спокойно! — намеси се Нат и го спря с ръка.

— Ти ми каза — продължи да вика Чарлз, сочейки заканително с пръст към зачервеното от гняв лице на Уоли, — че когато цистерните се препълнят, ги източвате в реката нощем. За мен това е достатъчно. Ще затворя тази фабрика.

— По кротко! — кресна Нат, пусна Уоли, сграбчи Чарлз за лакътя и го поведе към вратата.

— Махни си ръцете от мен! — изкрещя Чарлз и се освободи. После блъсна Нат.

Нат залитна, после възвърна равновесието си и притисна Чарлз към стената на малката канцелария.

— Да не си посмял да ме докоснеш отново! — каза Нат.

Чарлз интуитивно схвана, че ще е по-добре да стои мирно.

— Нека ти дам един съвет — каза Нат. — Не създавай неприятности наоколо. Дошъл си незаконно и ако дойдеш пак, наистина ще съжаляваш. Сега изчезвай оттук, преди да сме те изхвърлили.

За минута Чарлз не беше наясно дали предпочиташе да избяга, или да се бие. После, осъзнавайки, че няма избор, се обърна и изтрещя надолу по стълбите и през кошмарния лабиринт от машинарии на главната зала. Бързо премина през канцеларията и изхвърча навън, благодарен за студения и относително чист въздух на паркинга. Качи се в колата и безжалостно форсира двигателя, преди да излети през главния вход.

Колкото повече се отдалечаваше от „Рисайкъл Лтд“, толкова страхът му се успокояваше и се изместваше от растящо чувство на гняв и обида. Блъскайки по волана, той се закле, че ще унищожи фабриката в името на Мишел, без значение какво ще му струва. Опита се да обмисли как да го направи, но разсъжденията му бяха прекалено объркани сега. Институтът имаше договор с една адвокатска фирма; може би ще започне оттам.

Чарлз сви от Шосе 301, за да навлезе в своята улица, натискайки газта докрай, зави остро и под колелата се разхвърча чакъл, който заудря по калниците. Колата се занесе първо на едната страна, после на другата. В ъгъла на полезрението му за момент се мярна лицето на Катрин зад едно от дантелените пердета на всекидневната. Рязко натисна спирачката и успя да се закове точно до задната веранда. Изключи мотора.

Остана така за момент, здраво стиснал волана, заслушан в звука от охлаждащия се в ледения въздух двигател. Безумното шофиране беше успокоило чувствата му и вече беше в състояние да размишлява. Вероятно беше глупаво да се втурне така в „Рисайкъл Лтд“ по това време през нощта, въпреки че трябваше да признае, че все пак беше постигнал нещо: знаеше със сигурност откъде идваше бензолът в езерцето. Но сега, след като помисли, прие и факта, че реалният проблем в момента беше да се погрижи за Мишел и да вземе трудното решение по какъв начин да я лекуват. Като учен знаеше, че простото присъствие на бензол в езерото не представлява доказателство за причината за левкемията на Мишел. Никой досега не беше доказал, че бензолът причинява левкемия у хората — само у животните. Освен това, Чарлз беше наясно, че е използвал фабриката само като средство да има към кого да насочи враждебността и гнева си, породени от болестта на Мишел.

Излезе бавно от колата и отново съжали защо не беше съумял да работи по-бързо през последните четири-пет години в лабораторията си, така че сега да можеше да предложи нещо на дъщеря си. Потънал в мисли, той се сепна, когато Катрин го пресрещна на вратата. Лицето й пак беше обляно в сълзи и гърдите й се повдигаха неравномерно от усилието й да сдържи риданията си.

— Какво се е случило? — ужасен попита Чарлз. Първата му мисъл беше, че нещо е станало с Мишел.

— Обади се Нанси Шонхаузер — успя да проговори Катрин. — Малкият Тад е починал тази вечер. Бедното, мило дете!

Чарлз я прегърна, опита се да я успокои. Първо усети чувство на облекчение за това, че Мишел беше пощадена. Но после си спомни, че момчето живееше на река Потомак, точно както собственото му семейство, само че по-близо до града.

— Мислех да отида да видя Нанси — продължи Катрин. — Обаче самата тя е приета в болница. Преживяла шок, когато й съобщили за Тад. Смяташ ли, че трябва въпреки това да отида до дома й и да видя дали не мога да помогна с нещо?

Чарлз вече не я слушаше. Бензолът причиняваше апластична анемия, а не само левкемия! Беше забравил за Тад. Но ето, сега Мишел не беше единичен, изолиран случай на заболяване на костния мозък. Чарлз се запита колко ли други семейства по течението на Потомак бяха засегнати от това. Целият гняв, който беше изпитал по-рано, се върна с нова сила, заля го като вълна и той се отдръпна от Катрин.

— Чу ли ме? — попита Катрин, останала сама в средата на стаята. Видя как Чарлз отиде до телефонния указател, намери някакъв номер и набра цифрите. Сякаш беше забравил за присъствието й. — Чарлз! — извика Катрин. — Зададох ти въпрос!

Той я изгледа неразбиращо, после получи връзка и насочи вниманието си към телефона.

— С Харолд Доусън ли говоря? — попита той.

— Да — отговори му управителят.

— Казвам се Чарлз Мартел. Ходих тази вечер във фабриката „Рисайкъл Лтд“.

— Зная — каза Харолд. — Нат Арчър ми се обади преди малко. Съжалявам за неуважението, което са проявили към вас. Предпочитам да бяхте направили посещението си в удобно време, така че да можех аз да разговарям с вас.

— Неуважението не ме безпокои — сряза го Чарлз. — Но изхвърлянето на токсични отпадъци в реката, като бензол например, ме безпокои.

— Не изхвърляме нищо в реката — твърдо отговори Харолд. — Всичките ни разрешителни за работа с отровни химикали са утвърдени от ЕРА и отговарят на съвременните изисквания.

— Разрешителни — изсмя се Чарлз. — Има бензол в реката и един от вашите работници ми каза, че го изхвърлят от „Рисайкъл“. А бензолът е абсолютно токсичен. Дъщеря ми току-що се разболя от левкемия, а едно дете, което живее малко по-нагоре по реката, почина днес от апластична анемия. Това не е случайно съвпадение. И аз ще ви затворя фабриката. Силно се надявам да имате добра застраховка.

— Обвиненията ви са нереални и безотговорни — спокойно и безизразно отвърна Харолд. — Трябва да ви кажа, че „Рисайкъл Лтд“ е клон от дейността на „Бруър Кемикълс Корпорейшън“ и те финансират фабриката, защото чувстват, че правят услуга на обществото. Уверявам ви, че ако мислеха по друг начин, биха затворили фабриката сами.

— О, тя определено трябва да се затвори! — изкрещя Чарлз.

— Сто и осемдесет работници от този град биха могли да не се съгласят с вас — отговори Харолд, вече губещ търпение. — Ако предизвикате неприятности, господине, мога да ви уверя, че и вие ще си ги имате.

— Аз… — започна Чарлз, но осъзна, че слушалката в ръката му е замлъкнала.

Харолд Доусън беше затворил.

— Господи! — Чарлз крещеше и освирепял разтърсваше слушалката.

Катрин я взе от ръката му и я сложи на мястото й. Беше чула само това, което каза Чарлз, но разговорът по телефона я разстрои. Накара го да седне до масата и помоли майка си да излезе, когато тя се появи до вратата. Лицето й беше мокро от сълзи, но тя вече не плачеше.

— Мисля, че ще е по-добре да ми разкажеш за бензола — каза Катрин.

— Това е отрова — процеди през зъби Чарлз. — По някакъв начин депресира костния мозък.

— И не е нужно да го поглъщаш с храната си, за да се натровиш?

— Не. Достатъчно е да го вдишваш. Преминава директно в кръвообращението. Защо ми трябваше да строя тази къщичка за игра на мястото на стария склад за лед?

— И мислиш, че това може да е причинило левкемията на Мишел?

— Определено да. Тя явно е вдишвала бензол през цялото време, докато е играла там. Бензолът причинява точно този рядък вид левкемия. Съвпаденията стават прекалено много. Особено с апластичната анемия на Тад.

— Бензолът може да е причинил и нея?

— Абсолютно.

— И ти мислиш, че „Рисайкъл“ е изхвърлял бензол в реката?

— Зная, че са го правили. Точно това открих тази нощ. И ще си платят за това. Ще затворя фабриката.

— И как ще го постигнеш?

— Още не зная. Ще говоря с някои хора утре. Ще се свържа с ЕРА[2]. Все някой ще пожелае да научи за това.

Катрин изпитателно се вгледа в лицето на Чарлз, мислейки си за въпросите на д-р Кайцман и д-р Уайли.

— Чарлз — започна тя, набрала кураж, — всичко това е много интересно и вероятно е важно, но ми се струва, че не му е точно сега времето.

— Не му е времето? — с недоумение повтори Чарлз.

— Да — каза Катрин. — Ние току-що разбрахме, че Мишел има левкемия. Мисля, че основната ни цел трябва да бъде да се погрижим за нея, а не да се опитваме да затваряме някаква фабрика. Винаги ще има време за това, но Мишел има нужда от теб сега.

Чарлз се загледа в младата си съпруга. Тя беше от хората, които оцеляват, като се борят в трудна ситуация с всички сили. Как можеше да се надява да я накара да разбере, че същността на проблема беше в това, че той нямаше какво друго да предложи на дъщеря си, освен любовта си? Като учен, изследващ същността на рака, той знаеше прекалено много за болестта на Мишел; като лекар, не можеше да се заблуждава от напразни надежди за чудесата на съвременната медицина; като баща се ужасяваше от онова, което предстоеше на Мишел, защото вече беше изпадал в подобна ситуация с първата си съпруга. Но Чарлз беше човек на действията. Той трябваше да направи нещо и ето, пред него стоеше „Рисайкъл Лтд“ и там щеше да насочи усилията си, за да не трябва да застава лице в лице с реалността на болестта на Мишел и влошаващото се положение в института Уайнбъргър.

Чарлз знаеше, че не може да обясни всичко това на Катрин, защото вероятно нямаше да разбере, а ако все пак разбереше, то би подкопало надеждите й. Въпреки голямата взаимна обич между тях, Чарлз беше приел, че ще трябва сам да понесе товара си. Мисълта беше убийствена и той изтощен се отпусна в прегръдките на Катрин.

— Беше ужасен ден — прошепна Катрин и го притисна плътно към себе си. — Хайде да лягаме и да се опитаме да поспим.

Чарлз кимна, продължавайки да мисли: „Само ако бях работил по-бързо…“.

Бавна, почти неуловима промяна в стаята подсказа на Мишел, че се развиделява. Сянката около прозореца сега изглеждаше по-скоро тъмна, със светли очертания, отколкото бяла с тъмна граница. Освен с постепенното просветляване, настъпването на новия ден започна да се усеща и по нарастването на шума в коридора. Вратата й беше отворена с около десет сантиметра и лъчът жълта, приглушена светлина, който се процеждаше оттам, беше мъничка утеха за нея през безкрайната нощ.

Мишел се питаше кога ще дойдат Чарлз и Катрин. Надяваше се да е скоро, защото й се искаше, повече от всичко друго, да се върне в къщи, в собствената си стая, в собствения си дом. Не можеше да проумее защо трябваше да остане в болницата, тъй като след вечерята, която почти не докосна, никой не й направи нищо, освен това, че дойдоха да проверят дали е добре.

Мишел спусна крака на пода и се изправи, опита се да седне на леглото. Затвори очи и стегна тялото си, когато я заля вълна на слабост. Движението предизвика отново гадене, което я беше смущавало цяла нощ. Веднъж дори трябваше да се изправи, когато слюнката й се насъбра под езика и се изплаши, че ще повърне. Хваната здраво за ръба на тоалетната чиния, през тялото й беше преминал спазъм, но не се случи нищо. После трябваше да употреби цялата си сила, за да се върне в леглото.

Мишел беше сигурна, че изобщо не е заспивала. Освен непрекъснатото гадене, усещаше болки в ставите и стомаха, както и студ. Треската, която беше изчезнала предишния следобед, се беше върнала.

Мишел бавно стана от леглото си и се хвана за статива на интравенозния апарат. Изблъсквайки стойката пред себе си, запристъпва към банята. Пластмасовата тръбичка на апарата все още беше вкарана в лявата й ръка и тя се стараеше да я пази съвсем неподвижна. Знаеше, че в края на тръбичката имаше игла и се страхуваше, че ако мръдне ръката си, иглата ще я прободе и ще стане нещо лошо.

След тоалетната, Мишел се върна до леглото и отново легна. Никога не беше се чувствала по-самотна и нещастна.

— Добре, добре — лъчезарно я приветства червенокосата сестра, при внезапното си влизане в стаята. — Вече сме будни. Ранобудни и трудолюбиви, нали? — Тя рязко вдигна щорите и новият ден нахлу в стаята.

Мишел я гледаше, но не каза нищо.

Сестрата мина от другата страна на леглото и издърпа термометъра, окачен на тясна, стоманена скоба.

— Какво е станало? Котката ти е отхапала езика? — Тръсна термометъра, погледна скалата, наведе се и го пъхна в устата на Мишел. — Ще се върна след секунда.

Мишел изчака сестрата да излезе и извади термометъра. Не искаше никой да разбере, че все още имаше треска, за да не би да я оставят още в болницата. Хвана термометъра в дясната си ръка, близо до лицето, така че да може бързо да го пъхне обратно при връщането на сестрата.

Следващият, който влезе през вратата, се оказа фалшива тревога. Мишел сложи термометъра обратно в устата си, но беше някакъв мъж в мръсна бяла престилка, със стотина химикали, напъхани по джобовете. Носеше метална кошница, пълна с епруветки, затворени с тапи в различни цветове. Около дръжките на кошницата бяха преметнати разни метални тръбички. Мишел знаеше какво иска той: кръв.

Загледа го ужасена, докато извършваше приготовленията си. Стегна около ръката й над лакътя един гумен маркуч толкова силно, че я заболяха пръстите и грубо натри вътрешната страна на лакътя с напоен в спирт тампон, дори и по онова все още чувствително място, откъдето й бяха взели кръв предишния ден. После издърпа със зъби тапата от една игла.

Мишел искаше да изпищи. Вместо това извърна глава, за да скрие мълчаливите си сълзи. Отвързването на стегнатия маркуч накрая причини толкова болка, колкото и връзването му. Чу го да слага стъклената епруветка обратно в кошницата. После почувства друг тампон, когато той издърпа иглата. Прегъна ръката й, така че да притисне тампона и си събра нещата. Излезе, без да каже нито дума.

С една ръка, придържаща тампона, а другата, свързана към система, Мишел се почувства съвсем обездвижена. Бавно обтегна ръката си. Памучният тампон падна и разкри невинна точица от убождане, заобиколена от синьо-черно петно.

— Окей — каза червенокосата сестра още от вратата. — Да видим какво имаме.

Мишел си спомни с панически ужас, че термометърът е още в устата й.

Сестрата вещо го извади, отбеляза температурата, после го пусна в металния контейнер на нощното й шкафче.

— Закуската пристига след секунда — каза весело, но не спомена за треската на Мишел. Излезе толкова внезапно, колкото беше влязла.

„О, татко, моля те, ела — каза си Мишел. — Моля те, побързай.“

Чарлз усети някой да разтърсва рамото му. Опита се да го игнорира, защото искаше да поспи още, но не успя, тъй като разтърсването продължи. Когато отвори очи, видя Катрин, вече с пеньоар, застанала до леглото с димяща чашка кафе в ръката. Чарлз се надигна на лакът и пое кафето.

— Седем часа е — каза усмихната Катрин.

— Седем? — Чарлз плъзна поглед към будилника и си помисли, че успиването едва ли е начин да ускори процеса на работата си.

— Спеше толкова дълбоко — каза Катрин, целувайки го по челото, — че сърце не ми даде да те събудя по-рано. Долу ни чака огромна закуска.

Чарлз разбираше, че тя нарочно се старае да изглежда весела.

— Пий си спокойно кафето — каза Катрин. Отправи се към вратата. — Джина е станала и го е направила дори преди да те събудя.

Чарлз погледна чашата в ръката си. Самият факт, че Джина беше още тук, бе достатъчен, за да го раздразни. Нямаше нужда да се налага да й бъде признателен още от сутринта, но все пак държеше кафето и добре знаеше, че тя непременно ще го попита дали е било хубаво и ще сияе за това, че е станала докато всички останали са спали.

Чарлз поклати глава. Не с такива разстройващи мисли трябваше да се започва деня. Опита кафето. Беше горещо, ароматно и стимулиращо. Призна си, че му харесва и реши да каже на Джина, преди да й е дал възможност да попита и после да й благодари за това, че е станала преди другите, преди тя да успее да го изтъкне сама.

С чашата от кафето в ръце, Чарлз тръгна по коридора към стаята на Мишел. Спря пред вратата, после бавно я отвори. Несъзнателно се беше надявал да види малката си дъщеря спокойно спяща в леглото, но разбира се то беше грижливо оправено, книгите и другите й вещи старателно подредени, стаята й чистичка като кутийка. „Добре — каза си Чарлз, като че ли спореше безмълвно със силен съдник, — тя има миелобластична левкемия. Дано нейният случай да се поддава на нормално лечение. Това е всичко, за което се моля.“

Закуската беше заредена с прикрито напрежение и около масата преобладаваше пресилената жизненост на Джина и резервираността на Чарлз. Едното подхранваше другото като захранващо само себе си пророчество, докато накрая Джина бъбреше безспир, а Чарлз потъна в мрачно мълчание. Катрин се намеси с комплицирани планове за това кой какво ще прави и кога. Чарлз остана извън планирането на семейните задачи и насочи мислите си към задачите си в института. Първото нещо, което искаше да направи, беше да провери здравите мишки, инжектирани с раков антиген, за признаци на имунологична активност. Най-вероятно беше да не реагират на толкова малка доза, затова ще се подготви да ги подложи на ново предизвикателство след обяда. После ще провери мишките, инжектирани с „Кансеран“ и ще ги инжектира повторно. После ще започне работа върху компютърната симулация за възпроизвеждане на начина, по който според него действаше блокиращият фактор.

— Чарлз, удобно ли ти е така? — попита Катрин.

— Как? — попита Чарлз. Не беше чул нищо от разговора.

— Ще пътувам с теб в колата ти тази сутрин и ще ме оставиш в болницата. Чък ще вземе голямата кола, ще закара Жан Пол и ще продължи към университета. Джина е съгласна да остане и да приготви вечеря.

— Ще направя любимото ти „гночи“ — ентусиазирано каза Джина.

„Гночи“! Чарлз дори не знаеше какво е „гночи“.

— Ако искам да си тръгна по-рано — продължи Катрин, — мога да отида до университета и да взема голямата кола. В противен случай ще се върна с теб. Какво ще кажеш?

Чарлз по никакъв начин не можеше да разбере как тези сложни планове биха могли да улеснят нещата. Старият метод, той да закара момчетата, а да остави голямата кола на Катрин, изглеждаше много по-прост, но всъщност му беше все едно. Дори ако решеше да работи и вечерта, може би ще е по-добре колата да е при Чък, защото така Катрин би могла да се прибере с него след обяда.

— За мен е добре — каза Чарлз и се улови, че наблюдава Чък, който беше заел обичайната си за закуска поза, изучаваше кутията с овесени ядки така, като че беше Светото писание. Беше облякъл същите вчерашни дрехи и изглеждаше точно толкова зле.

— Вчера ми се обадиха от счетоводството — каза Чарлз.

— Да, аз им дадох номера — каза Чък, без да вдигне поглед.

— Подадох молба за заем от банката — каза Чарлз. — Сигурно ще се уреди след ден-два и тогава ще платим сметката.

— Добре — каза Чък и завъртя кутията, за да проучи надписите с хранителните стойности отстрани.

— Това ли е всичко, което имаш да кажеш? Добре? — Чарлз обърна глава към Катрин с поглед, който й казваше: „Може ли да съществуват такива деца?“.

Чък се престори, че не е чул въпроса.

— Мисля, че е време да тръгваме — каза Катрин и се изправи, като взе прясното мляко и маслото, за да ги отнесе в хладилника.

— Просто остави всичко — великодушно каза Джина. — Аз ще се погрижа.

Чарлз и Катрин излязоха първи. Бледо зимно слънце висеше като окачено, ниско над югоизточния небосклон. Дори студената кола изглеждаше на Катрин като приятно убежище от свирепия вятър.

— По дяволите — каза Чарлз, топлейки с дъха си пръстите си. — Забравих пробата с водата от езерото.

Преди да изтича обратно до кухнята, за да я вземе, Чарлз запали колата заради Катрин, което не се оказа много лесна задача. Донесе буркана и за да не се разлее по пътя, внимателно го закрепи зад седалката си, после седна зад волана и се зае с предпазния колан.

Катрин проследи процедурата с водата от езерцето с известно неодобрение. След краткия разговор с Чарлз предишната нощ се беше надявала, че той ще съсредоточи вниманието си към Мишел. Но Чарлз се държеше странно още от момента, в който го събуди сутринта. Катрин имаше тревожното чувство, че семейството й започва да се пропуква по шевовете.

Наблюдавайки мълчаливия профил на Чарлз докато шофираше, Катрин започна на няколко пъти разговор, но прекъсваше по различни причини, най-вече защото се страхуваше, че всяка дискусия е в състояние да предизвика нов нервен изблик у Чарлз.

Когато Шосе 301 се вля в Междуградско 93, тя най-после се застави да попита:

— Как се чувстваш днес, Чарлз?

— А? О, добре. Просто добре.

— Изглеждаш така мълчалив. Не е типично за теб.

— Просто мислех.

— За Мишел?

— Да, и също за работата си.

— Не мислиш пак за „Рисайкъл Лтд“, нали?

Чарлз погледна Катрин, после отново насочи вниманието си към пътя пред себе си.

— Малко. Все още мисля, че това място носи заплаха, ако това имаше предвид.

— Чарлз, няма нещо, което криеш от мен, нали?

— Не — прекалено бързо отговори Чарлз. — Какво те кара да ме питаш?

— Не зная — призна Катрин. — Изглеждаш толкова затворен в себе си, откакто ни съобщиха за Мишел. И настроенията ти се сменят някак много бързо. — Катрин го погледна бързо, за да улови реакцията му на последния й въпрос. Но Чарлз просто продължи да кара и ако имаше реакция, то тя й убягна.

— Мисля, че просто ми се струпа много — каза Чарлз.

— Ще го споделиш с мен, нали, Чарлз? Искам да кажа, нали затова съм тук. Ето защо исках да осиновя децата. Защото искам да споделиш всичко с мен. — Катрин протегна ръка и я сложи на коляното му.

Чарлз продължи да гледа пътя пред себе си. Катрин току-що беше изрекла на глас нещо, в което и той беше убеден до вчера, но сега вече знаеше, че не може да споделя всичко. От практиката си като лекар беше натрупал опит и разбирания, които Катрин не би могла да разбере. Ако Чарлз й кажеше каквото знае за процеса на протичане на болестта на Мишел, тя би се отчаяла.

Чарлз свали ръка от волана и я постави върху нейната.

— Децата нямат представа колко са щастливи — каза той.

Продължиха известно време в мълчание. Катрин не беше удовлетворена, но не знаеше какво друго да каже. В далечината вече се виждаше горната част на сградата на „Пруденшъл“. Трафикът започна да нараства и трябваше да намалят скоростта до шестдесет километра в час.

— Не зная нищо за определяне на параметрите на човешките тъкани и разни такива — каза Катрин, нарушавайки тишината. — Но не мисля, че трябва да насилваме Чък да прави нещо, което той не иска да направи.

Чарлз я изгледа сърдито.

— Сигурна съм, че ще промени отношението си — продължи тя, когато разбра, че Чарлз няма да отговори. — Обаче трябва сам да стигне до това.

Чарлз махна ръката си от тази на Катрин и стисна кормилото. Самото споменаване на Чък беше като наливане на масло в огъня. Но все пак, в думите на Катрин имаше неопровержима истина.

— Не можеш да принудиш някого да бъде алтруист — каза Катрин. — Особено Чък, защото такова нещо само би засилило тревогите за собственото му чувство за значимост.

— Чувство за значимост е всичко, което той притежава — каза Чарлз. — Той не изрази и най-малката загриженост за Мишел. Нито дума.

— Но я чувства — каза Катрин. — Просто му е трудно да изрази с думи тези чувства.

Чарлз цинично се засмя.

— Бих искал да го вярвам. Той е просто абсолютен егоист. Забеляза ли съкрушителното му недоволство, когато казах, че съм потърсил заем за таксата за следването му?

— Какво очакваше да направи? Акробатично салто? — отвърна Катрин. — Таксата трябваше да бъде платена преди месеци.

Чарлз стисна зъби. „Добре — каза си. — Искаш да вземеш страната на това малко копеле… много добре.“

Катрин моментално съжали за думите си, въпреки че бяха верни. Доближи към него и сложи ръка на рамото му. Желанието й беше да накара Чарлз да излезе от мълчанието си, а не да се затваря още повече в себе си.

— Съжалявам, че казах това, но, Чарлз, ти трябва да разбереш, че Чък не притежава твоя силен характер. Той не обича да се съревновава с другите и не е от най-красивите момчета. Но в основата си е добър. Просто му е трудно да расте в сянката ти.

Чарлз я погледна отстрани.

— Може би ти е известно, а може би не, но теб е трудно да те следва човек. Ти винаги си успявал във всичко, което си започвал.

Чарлз не сподели мнението й. Можеше да изброи цяла дузина епизоди, когато беше опитвал, но безуспешно. Но не този беше проблемът; сега ставаше дума за Чък.

— Мисля, че хлапакът е егоистичен и мързелив и това ми омръзна. Реакцията му към болестта на Мишел беше напълно предсказуема.

— Той има право да бъде егоист — каза Катрин. — Колежът е най-добрата школа по егоизъм.

— Е, той определено се възползва от факта.

Стигнаха до задръстването, където улица 193-та се вливаше в югоизточната магистрала и „Стороу Драйв“. Никой не проговори, докато бавно си пробиваха път.

— Не е този проблемът, за който трябва да се тревожим — каза накрая Катрин.

— Права си — въздъхна Чарлз. — Права си и за това, да не насилваме Чък. Но ако той не направи каквото трябва, ще има дълго да чака да му внеса следващата такса.

Катрин го изгледа остро. И ако това не беше насилване, какво ли тогава беше!

Въпреки че по това време на сутринта в болницата нямаше много посетители, самата болница функционираше с пълна сила и Чарлз и Катрин трябваше да отстъпват настрани от цели потоци колички, превозващи малките, приковани на легло пациенти към и от лабораториите за изследвания. Катрин се чувстваше много по-спокойна в присъствието на Чарлз. Въпреки това, дланите й все пак бяха овлажнели, което беше сигурен признак, че е разстроена.

Когато минаваха край помещението на сестрите в „Андерсън 6“, старшата ги забеляза и им махна за поздрав. Чарлз се приближи до бюрото й.

— Извинете ме — каза Чарлз. — Аз съм д-р Мартел. Интересува ме дали дъщеря ми е започнала с хемотерапията си. — Той съвсем съзнателно контролираше тона си така, че да звучи нормално, безизразно.

— Мисля, че да — каза сестрата. — Но нека да проверя.

Чиновникът, който беше дочул разговора, подаде картона на Мишел.

— Вчера след обяд е приела „Донорубицин“ — каза сестрата. — Взела е първата си доза таблетки „Тиоганин“ тази сутрин и ще започне с „Цитарабин“ днес следобед.

Имената на лекарствата сепнаха Чарлз, но той се постара да продължи да се усмихва. Познаваше прекалено добре потенциалните странични ефекти и цялата тази информация мълчаливо ехтеше в съзнанието му. „Моля се — каза си, — моля се да навлезе в ремисия.“ Знаеше, че ако изобщо е възможно да стане, ще стане веднага. Благодари на сестрата, обърна се и тръгна към стаята на Мишел. Колкото повече приближаваше, толкова по-нервен се чувстваше. Разхлаби вратовръзката си и разкопча яката на ризата.

— Хубава декорация са направили, разведрява атмосферата — отбеляза Катрин, забелязвайки за пръв път сцените с животни по стените.

Чарлз спря за момент пред вратата, опитвайки се да се овладее.

— Тази е — каза Катрин, мислейки, че Чарлз не е сигурен за номера. Тя бутна вратата, влезе и издърпа Чарлз след себе си.

Мишел беше седнала в леглото и няколко възглавници подпираха гърба й. При вида на Чарлз, лицето й се сбърчи и тя избухна в сълзи. Чарлз се шокира от промяната у нея. Въпреки че му се струваше невъзможно, тя изглеждаше още по-бледа от предния ден. Очите й бяха хлътнали в орбитите и бяха обградени от тъмни, почти черни кръгове. Във въздуха се носеше острата миризма на повръщано.

Чарлз имаше желание да изтича и да я прегърне, но не намери сили да помръдне. Агонията от пълната му безпомощност го спираше, въпреки че Мишел протягаше ръце към него.

Болестта й беше прекалено силна и той не можеше да й предложи нищо, точно както преди осем години с Елизабет. Кошмарът се беше върнал. Скован от ужас, Чарлз разбра, че тя нямаше да оздравее. Разбра без всякакво съмнение, че нито едно болкоуспокояващо лекарство на света не беше в състояние да спре неизбежното развитие на болестта й. Под товара на мислите си, той залитна и отстъпи крачка назад.

Въпреки че Катрин не разбираше причината, тя видя какво стана и изтича към Мишел, която все още чакаше с протегнати ръце. Над рамото на Катрин, Мишел се вгледа в очите на баща си. Чарлз леко й се усмихна, но Мишел реши, че й се сърди.

— Толкова е хубаво, че те виждам — каза Катрин и погледна Мишел. — Как си?

— Добре — успя да каже Мишел, сдържайки сълзите си. — Само искам да си отида в къщи. Мога ли да си отида в къщи, татко?

Ръцете на Чарлз трепереха, когато приближи леглото. Трябваше да се хване за металната рамка.

— Може би — уклончиво отвърна той. Може би просто би трябвало да я изведе от болницата; да я вземе в къщи и да се погрижи да се чувства удобно; може би това би било най-добре.

— Мишел, трябва да останеш тук, докато се оправиш — забързано каза Катрин. — Д-р Уайли и д-р Кайцман ще направят всичко възможно това да стане по-бързо. Зная, че ти е тежко и ужасно ни липсваш, но трябва да бъдеш голямо момиче.

— Моля те, татко — каза Мишел.

Чарлз се почувства безпомощен и нерешителен, твърде обезпокояващи и непознати за него чувства.

— Мишел — каза Катрин, — трябва да останеш в болницата. Съжалявам.

— Защо? Татко — замоли се Мишел, — какво ми има?

Чарлз напразно потърси с поглед помощ от Катрин, но тя замълча. Лекарят беше той.

— И на мен ми се иска да зная — каза Чарлз, ненавиждайки се за лъжата, но неспособен да й каже истината.

— Същото нещо ли, от което се разболя истинската ми майка? — попита Мишел.

— Не — бързо отговори Чарлз. — В никакъв случай. — Дори това беше полулъжа; въпреки че Елизабет имаше лимфома, тя почина от остра криза на левкемия. Чарлз беше притиснат в ъгъла. Трябваше да се махне, за да може да размисли.

— Тогава какво е — настоя Мишел.

— Не зная — отговори Чарлз и виновно погледна часовника си. — Ето защо съм тук. За да разберем. Катрин ще остане при теб да ти прави компания. Аз трябва да тръгвам за лабораторията. Ще се върна.

Без всякакво предупреждение на Мишел внезапно й се повдигна. Крехкото й тяло се прегъна от спазъм и изхвърли част от неотдавна погълнатата закуска. Катрин се опита да се предпази, но известно количество попадна на ръкава й.

Чарлз реагира моментално, като излезе в коридора и завика сестрите. Една от тях, само през две врати, дотича запъхтяна, в очакване на криза, но си отдъхна, като разбра, че е била фалшива тревога.

— Не се безпокой, принцесо — каза безцеремонно жената, издърпвайки изцапания горен чаршаф. — Ще го почистим за секунда.

Чарлз сложи ръка на челото на Мишел. Беше влажно и горещо. Треската още не беше спаднала. Чарлз разбираше причината за повръщането; беше от лекарствата. Заля го вълна от страх. Малката стая му причиняваше клаустрофобия.

Мишел сграбчи ръката му и я стисна така, като че ли стоеше на ръба на пропаст, а Чарлз беше единственото й спасение. Впи поглед в сините очи, които бяха като огледало на нейните. Но й се стори, че вижда строгост вместо примирение, раздразнение вместо разбиране. Пусна ръката му и се отпусна на възглавницата.

— Ще намина по-късно, Мишел — каза Чарлз, разстроен, че лекарствата вече предизвикваха потенциално опасни странични ефекти. На сестрата Чарлз каза: — Предписано ли й е нещо за гадене и повръщане?

— Разбира се — отговори сестрата. — Направена е поръчка за „Компазин PRN“. Ще й донеса след минута.

— Инжекция ли е? — извика Мишел.

— Не, таблетка — каза сестрата. — В случай че стомахчето ти не я изхвърли. Ако стане така, ще трябва да те боцнем по дупето. — Тя закачливо стисна крака на Мишел.

— Само ще изпратя Чарлз до асансьора, Мишел — каза Катрин, като видя, че Чарлз тръгва към вратата. Настигна го в коридора и го сграбчи за ръката. — Чарлз, какво ти става?

Чарлз не се спря.

— Чарлз! — извика Катрин и го дръпна, за да я погледне. — Какво има?

— Трябва да се махна оттук — каза Чарлз, нервно прокарвайки пръсти през косата си. — Не мога да понасям да гледам как Мишел страда. Тя изглежда ужасно. Не знам какво да правя. Не съм убеден, че трябва да й дават тези лекарства.

— Да не й дават лекарства? — извика Катрин. Веднага се сети, че д-р Кайцман и д-р Уайли се тревожеха, че Чарлз може да поиска да прекрати лечението.

— Повръщането й — нервно каза Чарлз. — И това е само началото. — Понечи да допълни, че е сигурен, че Мишел няма да навлезе в ремисия, но се въздържа. Имаше време за още лоши новини за Катрин, а засега предпочиташе да не разрушава надеждите й.

— Но лекарствата са единствения й шанс — замоли се Катрин.

— Трябва да тръгвам — каза Чарлз. — Обади ми се, ако настъпи промяна. Ще бъда в лабораторията.

Катрин проследи с поглед как той забързва по претъпкания коридор. Дори не изчака асансьора. Видя го да се спуска към стълбите. Когато д-р Уайли й каза, че ще разчитат на нейната морална сила, тя нямаше представа, какво се опитваше да й обясни. Сега вече започваше да разбира.

[1] 1 галон = 3,785 л. — Б.ред. ↑

[2] ЕРА — Агенция за опазване на околната среда. — Б.ред. ↑

Осма глава

Чарлз зави в паркинга на института, изскочи от колата и извади иззад седалката буркана с водната проба. Изтича по алеята и се наложи да чука на остъклената врата, преди портиерът да му отвори. Завивайки надясно, вместо наляво по главния коридор, той се затича към аналитичната лаборатория. Един от лаборантите, когото Чарлз уважаваше, беше седнал върху плота с апаратурата и пиеше сутрешното си кафе.

— Искам тази вода да се изследва за замърсители — каза Чарлз, останал без дъх.

— Спешна работа? — пошегува се лаборантът, забелязал прекомерната възбуда на Чарлз.

— До известна степен — каза Чарлз. — Интересуват ме предимно разтворените в нея органични вещества. Но ще бъде от полза и всичко друго, което можете да установите.

Лаборантът разви капачката, помириса и премигна.

— Ау! Надявам се, че не разреждате с нея уискито си.

Чарлз забърза обратно към собствената си лаборатория. Мозъкът му пулсираше от хаотични мисли, които преминаваха през съзнанието му с обезпокоителна скорост.

Той трябваше да приеме факта, да намери рационален подход за разрешаване на дилемата по метода на лечението на Мишел. Затова реши да вложи всички сили в ускоряване на изследванията си, с отчаяната надежда, че би могъл да постигне нещо изключително и навреме за Мишел; а и да се опита да предизвика затварянето на „Рисайкъл Лтд“. Отмъщението беше особено силно чувство и то притъпяваше тревогата за състоянието на Мишел. Когато стигна до вратата на лабораторията си, ръцете му бяха свити в юмруци. Сепна се, спомняйки си какво беше решил сутринта — да използва разума си и да не се поддава на нерационални чувства. Овладя се и бавно отвори вратата.

Елън, която седеше на бюрото му и четеше протокола за „Кансеран“, вдигна поглед и остави книгата. В движенията й се усещаше съзнателна преднамереност, която леко го озадачи, независимо от обърканите мисли в съзнанието му.

— Инжектирана ли е цялата партида мишки с антигена на гръдния рак? — попита той.

— Да — отговори Елън, — но…

— Добре — прекъсна я Чарлз, отправяйки се към малката черна дъска в стаята. Взе парче тебешир и след като изтри написаното върху нея, започна да чертае диаграмата на метода, който щяха да използват, за да установят реакцията на Т-лимфоцитите в инжектираните мишки, с цел да анализират имунологичното им поведение. Когато приключи, дъската беше изпълнена плътно и прецизно с поредица задачи. — Освен това — каза Чарлз, оставяйки тебешира, — ще опитаме и нещо друго. Подходът няма да бъде съвсем научен. Целта ще е да направим едно бързо проучване. Искам да приготвим голям брой разтвори с различна концентрация на раков антиген и с всеки от тях да инжектираме само по една мишка. Зная, че няма да има статистическа представителност. Ще бъде непълна и бърза работа, но може да се окаже от полза. А сега, докато проверяваш мишките от вчера и ги инжектираш с нова доза раков антиген, аз ще проведа няколко телефонни разговора. — Чарлз изтърси тебеширения прах от панталона си и се протегна за телефона.

— Вече мога ли да кажа нещо? — попита Елън и наклони глава, с изражение „Нали те предупредих, че ще стане така“.

— Разбира се — каза Чарлз със слушалката в ръка.

— Проверих мишките, които получиха първата доза „Кансеран“. — Тя замълча.

— Да? — каза Чарлз, питайки се какво ли следва.

— Почти всички са умрели през нощта.

На лицето на Чарлз се изписа пълно недоумение.

— Какво е станало? — Той остави слушалката.

— Не зная — призна Елън. — Няма друго обяснение, освен въздействието на „Кансеран“.

— Провери ли концентрацията на разтвора?

— Да — каза Елън. — Беше съвсем точна.

— Някакви признаци, че смъртта е причинена от инфекциозен фактор?

— Не — каза Елън. — Извиках ветеринар да ги прегледа. Не им е правил аутопсия, но мисли, че са починали от сърдечен инсулт.

— Токсичност на лекарството! — каза Чарлз, клатейки глава.

— Боя се, че да.

— Къде е оригиналът на протокола за „Кансеран“? — попита с нарастваща тревога Чарлз.

— На бюрото ти. Преглеждах го, когато ти влезе.

Чарлз взе папката и намери раздела за токсичност. После взе предварителния протокол, който бяха изготвили с Елън предния ден. Прегледа цифрите. Когато приключи, хвърли двата протокола върху бюрото си.

— Проклетият му кучи син! — избухна Чарлз.

— Да, това трябва да е обяснението — съгласи се Елън.

— Брайтън сигурно е фалшифицирал и данните за токсичност. По дяволите! Това значи, че цялото изследване на „Кансеран“, върху което Брайтън прекара две години, не струва нищо. Явно „Кансеран“ има много по-висока токсичност от тази, която докладва Брайтън. Какъв абсурд! Знаеш ли каква сума е платил досега Националният Раков Институт за изпитването на това лекарство?

— Не, но мога да се досетя.

— Милиони и милиони! — Чарлз се плесна по челото.

— Какво ще правим?

— Ние? Какво ще правят те! Целият проект трябва да се започне отново, което означава още три години!

Чарлз усети как твърдото му решение да се държи хладнокръвно и на дистанция, нещо се разколеба. Да завършат проучванията за ефикасност на „Кансеран“ беше едно нещо, но да започнат цялото изследване от нула, беше съвсем друго. Нямаше да го направи, особено сега, когато заради болестта на Мишел искаше да ускори работата по собствения си проект.

— Имам чувството, че въпреки всичко, ще настояват ние да извършим работата — каза Елън.

— Е, мен това пък въобще не ме засяга — отсече Чарлз. — Приключихме с „Кансеран“. Ако Морисън или Ибанез ни създават неприятности, ще им отвърнем, като просто им хвърлим в лицето доказателството, че проучването за токсичност не струва даже колкото хартията, върху която е напечатано. Ще ги заплашим с изявление в пресата. А след подобен скандал мисля, че дори Националният Раков Институт може да си зададе въпроса къде си влага парите.

— Не мисля, че ще е толкова лесно — каза Елън. — Мисля, че би трябвало…

— Достатъчно, Елън! — изкрещя Чарлз. — Искам да започнеш да проверяваш за антитела в първата ни партида мишки, а после да ги инжектираш повторно. Аз ще се заема с шефовете по въпроса за „Кансеран“.

Елън гневно му обърна гръб. Както обикновено, Чарлз бе отишъл прекалено далеч. Започна работата си, вдигайки колкото може повече шум със стъклениците си.

Телефонът иззвъня. Чарлз вдигна веднага слушалката. Беше от аналитичната лаборатория.

— Искате ли предварителния отчет? — попита лаборантът.

— Моля — отвърна рязко Чарлз.

— Основният замърсител е бензол и е пълно с него. Но има и по-малки количества толуол, както и трихлоретилен и въглероден тетрахлорид. Опасни вещества! На практика можеш направо да си чистиш четките от маслени бои в тях. По-късно след обяд ще дам пълен отчет.

Чарлз му благодари и затвори. Резултатите не бяха неочаквани, но беше добре, че ще получи документирано доказателство. Пред очите му неволно изплува образът на Мишел и той съзнателно го прогони, като грабна телефонния указател на Бостън от рафта над бюрото си. Прелисти го бързо, докато намери раздела за федералните власти и поредицата номера на Агенцията по опазване на околната среда. Набра този на информацията. Отговори му автоматичен запис със съобщение, че Агенцията работи от девет до пет. Още не беше станало девет.

После прелисти страниците за раздела федерални власти на щат Масачузетс, Социални грижи. Искаше да разбере колко са регистрираните случаи на левкемия и лимфома по течението на река Потомак. Но нямаше посочен телефонен номер за Регистър на туморни и ракови заболявания. Вместо това погледът му попадна на думите „Жизненоважна статистика“. Позвъни, но чу съобщение, подобно на това от Агенцията по опазване на околната среда. Чарлз погледна часовника си и разбра, че остават още двадесет минути до началото на работния ден на бюрократичните служби.

Отиде до Елън и се зае да й помага с подготовката за извършването на анализа за евентуални признаци на повишена имунологична активност у мишките, инжектирани с антиген на гръден рак. Елън явно беше решила да не му говори. Чарлз виждаше, че е ядосана и очевидно се възползваше от някогашната им близост.

Докато работеше, Чарлз си позволи да пофантазира за най-новия си подход към изследването. А какво би станало, ако мишките, инжектирани с антиген на гръден рак, успееха да реагират бързо на антигена и придобитата чувствителност да би могла лесно да се прехвърли на болните от рак мишки посредством трансферния фактор? Тогава болните мишки точно от тази партида биха излекували сами себе си. Беше толкова приятно просто… може би прекалено просто, помисли си Чарлз. Да можеше да ускори целия този процес заради Мишел…

Когато Чарлз отново вдигна поглед, отдавна минаваше девет часа. Оставяйки Елън в мрачното й настроение, Чарлз отиде до телефона и отново набра информацията на Агенцията за опазване на околната среда. Този път му отговори жена с отегчен бостънски акцент.

Чарлз се представи и каза, че иска да докладва за сериозен случай на изхвърляне на отровни вещества в река Потомак.

Жената явно не се впечатли. Остави Чарлз да изчака, докато го свърже с някой друг.

Обади се гласът на друга жена и толкова наподобяваше първия, че Чарлз се учуди, когато го помоли да повтори искането си.

— Свързали са ви погрешно — каза жената. — Тук е отделът за водоизточници и ние не се занимаваме с изхвърляне на замърсители. Трябва ви отделът за токсични отпадъци. Почакайте момент.

Чарлз пак изчака. Чу се прещракване, после сигнал свободно. Чарлз пусна слушалката и грабна телефонния указател. От списъка на Агенция за опазване на околната среда намери Отдел за токсични отпадъци и набра номера.

Отговори му подобен глас. Мина му мисълта дали в Агенцията случайно не унифицират хората си като роботи. Чарлз повтори искането си, но му казаха, че в Отдела за токсични отпадъци не се занимават с нарушения на закона и че би трябвало да позвъни на Отдела за замърсявания с масла и опасни материали. Даде му номера и затвори, преди да изчака отговор.

Набра и този номер, но натискаше бутоните толкова силно, че го заболяха пръстите.

Още една жена! Чарлз повтори оплакването си, без да се старае да прикрива раздразнението си.

— Кога е станало изхвърлянето на отпадните вещества? — попита жената.

— Замърсяването е непрекъснато, не е единичен случай.

— Съжалявам — каза жената. — Ние се занимаваме само със случайно разпилени замърсители.

— Мога ли да говоря с началника ви? — озлобен попита Чарлз.

— Един момент — въздъхна жената.

Чарлз нетърпеливо зачака, разтърквайки лицето си с ръка. Беше го избила пот.

— Мога ли да ви помогна? — чу се от другия край гласа на още една жена.

— Наистина се надявам да можете — каза Чарлз. — Обаждам се да ви съобщя, че има една фабрика, която непрекъснато изхвърля бензол, който е отровен.

— Ами ние не се занимаваме с това — прекъсна го жената. — Ще трябва да се обърнете към съответните държавни служби.

— Какво? — кресна Чарлз. — С какво тогава, по дяволите, се занимава Агенцията за опазване на околната среда?

— Имаме контролни функции — отговори жената, — задачата ни е да контролираме околната среда.

— Бих казал, че изхвърлянето на отрова в една река би следвало да е нещо, с което да се занимавате.

— Би могло да стане — съгласи се жената, — но само след като държавните органи са се запознали с въпроса. Искате ли телефона на съответната държавна служба?

— Дайте ми го — уморено каза Чарлз. Когато затвори телефона, улови втренчения поглед на Елън. Изгледа я на свой ред и тя се залови отново с работата си.

Чарлз изчака сигнала и набра поредния номер.

— Добре — каза жената, след като го изслуша. — За коя река става въпрос?

— Потомак — каза Чарлз. — Господи, нима най-после говоря с когото трябва?

— Да — успокои го жената. — И къде е фабриката, която твърдите, че извършва замърсяване?

— Фабриката е в Шафсбъри — отговори Чарлз.

— Шафсбъри? — попита жената. — Това е в Ню Хемпшир, нали?

— Да, правилно, обаче…

— Ами, ние не се занимаваме с Ню Хемпшир.

— Но реката в по-голямата си част е в Масачузетс.

— Може и да е така — каза жената, — но извира в Ню Хемпшир. Ще трябва да разговаряте с агенцията там.

— Дай ми сили — измърмори Чарлз.

— Моля?

— Имате ли телефона им?

— Не. Ще трябва да се свържете с отдел информация.

Телефонът замлъкна.

Чарлз се обади на телефонни справки в Ню Хемпшир и му дадоха номера на Щатските служби. Нямаше телефон на служба за Контрол върху замърсяването на водите, но след като позвъни на един от номерата на телефонната централа, успя да влезе във връзка с вътрешния номер, който му трябваше. Вече с чувството, че звучи като магнетофонен запис, повтори и този път искането си.

— Анонимно съобщение ли правите? — попита жената.

Изненадан от въпроса, Чарлз замлъкна за момент, преди да отговори:

— Не, аз съм д-р Чарлз Мартел, доктор на науките, първа степен, Шафсбъри.

— Добре — бавно отговори жената, сякаш си водеше записки. — Къде става посоченото замърсяване?

— В Шафсбъри. Една компания, „Рисайкъл Лтд“. Изхвърлят бензол в Потомак.

— Добре — каза жената. — Благодаря ви много.

— Почакайте момент — извика Чарлз. — Вие какво ще направите?

— Ще предам това на един от техниците — каза жената. — И той ще се занимае със случая.

— Кога?

— Не мога да ви отговоря със сигурност.

— Можете ли да ми дадете някаква представа?

— Доста сме заети с няколко петролни разлива надолу по Потомак, така че вероятно ще минат няколко седмици.

Няколко седмици не бяха срокът, който Чарлз искаше да чуе.

— Някой от техниците сега наоколо ли е?

— Не. И двамата излязоха. Почакайте! Ето, единият току-що влиза. Бихте ли желали да разговаряте с него?

— Моля ви.

Последва кратка тишина, докато мъжът вземе слушалката.

— Лари Спенсър на телефона — каза техникът.

Чарлз бързо обясни за какво се обажда и добави, че би искал някой да провери случая незабавно.

— Наистина страдаме от недостиг на работна ръка в този отдел — каза мъжът.

— Но проблемът е сериозен. Бензолът е отрова и по реката живеят много хора.

— Всички проблеми са сериозни — отговори техникът.

— Има ли нещо, което мога да направя, за да ускоря нещата? — попита Чарлз.

— Всъщност, не — каза техникът. — Въпреки че бихте могли да отидете до Агенция за опазване на околната среда и да видите дали те няма да проявят интерес.

— Точно на тях се обадих първо. Те ме прехвърлиха към вас.

— Ето, пак! — каза техникът. — Човек никога не може да предвиди кои от случаите ще поемат. След като ние извършим всичката мръсна работа, те обикновено се включват да помогнат, но понякога проявяват интерес още в началото. Това е една налудничава, неефикасна система. Не е единствената, която имаме.

Чарлз му благодари и затвори. Почувства, че мъжът е искрен и поне му каза, че в Агенцията за опазване на околната среда може и да се заинтересуват. Чарлз беше забелязал адресът й, офисите бяха в сградата на JFK в центъра с другите правителствени учреждения в Бостън. Нямаше да прави повече опити по телефона; реши да ги посети лично. Изправи се нервно и тръгна за палтото си.

— Ще се върна веднага — извика през рамо към Елън.

Елън не отговори. Изчака пълни няколко минути, след като вратата се затвори след Чарлз, после се огледа в коридора. Чарлз не се виждаше никъде. Върна се до бюрото и позвъни на д-р Морисън. Беше се убедила, че Чарлз се държи безотговорно, не го оправдаваше дори болестта на Мишел и не беше честно от негова страна да подлага на риск и нейната кариера наред със своята собствена. Д-р Морисън мълчаливо я изслуша, после й каза, че веднага ще слезе при нея. Преди да затвори спомена, че съдействието й при тази сложна ситуация няма да остане незабелязано.

Когато излезе от Уайнбъргър, Чарлз усети надигащата се в гърдите му ярост. Нищо не вървеше както трябва, включително идеята му за отмъщение. След проведените телефонни разговори вече не беше толкова сигурен, че ще може да направи нещо за „Рисайкъл Лтд“, освен може би да се яви във фабриката с пистолет в ръка. Пред погледа му отново изникна образът на Мишел в болничното й легло. Чарлз не знаеше защо е толкова убеден, че хемотерапията няма да й помогне.

— Щом й е било писано да се разболее от левкемия — извика Чарлз, разтърсвайки волана на колата си, — защо поне не се случи лимфоцитна, където хемотерапията е толкова успешна!

Несъзнателно Чарлз беше забавил скоростта под шестдесет километра в час, вбесявайки другите шофьори по пътя. Чуваше се цяла какофония от клаксони, докато те го подминаваха и заканително размахваха юмруците си.

След като успя някак да набута колата си в подземния обществен паркинг, Чарлз се отправи към дългата тухлена стена, издигната между федералната сграда JFK и геометричната постройка на Общинския съвет. Между двете се образуваше нещо като тунел и Чарлз трябваше да се приведе, за да се защити от поривите на вятъра. В момента слънцето слабо грееше, но от запад се задаваше сива облачна стена. Температурата беше около четири градуса.

Чарлз влезе през въртящата врата и се заоглежда за някакъв указател. Отляво имаше цяла фотоизложба със снимки на Джон Ф. Кенеди, а отсреща, близо до асансьора, нещо като барче за кафе и закуски.

Посипвайки Чарлз с фин слой от пудра захар, докато говореше, една от сервитьорките му посочи указателя. Беше скрит зад серия от усмихващи се образи на Джон Ф. Кенеди от младежките му години. Агенцията за опазване на околната среда седеше в списъка на двадесет и третия етаж. Чарлз се вмъкна в асансьора точно преди да се затвори вратата. Оглеждайки спътниците си, Чарлз се удиви на странното преобладаване на зеления полиестер.

Чарлз слезе на двадесет и третия етаж и тръгна към една канцелария с надпис „Директор“. Изглеждаше подходяща за начало.

Вътре, почти непосредствено до вратата, имаше голямо метално бюро и масичка с пишеща машина, доминирани от огромна жена, чиято коса се виеше около главата й като ореол от ситни, стегнати къдрици. От ъгълчето на устата й висеше инкрустирано с фалшиви диаманти цигаре, с втъкната дълга, супер тънка цигара накрая, която си съперничеше по предизвикателство с внушителния бюст, поставил на изпитание якостта на еластичната материя на роклята й. Когато Чарлз се приближи, тя наместваше къдриците по слепоочията си, като се оглеждаше в малко огледалце.

— Извинете ме — каза Чарлз, питайки се дали не беше една от жените, с които беше разговарял по телефона. — Тук съм, за да ви съобщя за една фабрика за вторична преработка, която изхвърля бензол в местната река. Към кого трябва да се обърна?

Продължавайки да потупва косата си, жената подозрително го изгледа.

— Бензолът опасно вещество ли е? — попита накрая.

— Абсолютно точно, опасно вещество — каза Чарлз.

— Предполагам, че ще трябва да слезете до деветнадесетия етаж, в Отдела за опасни материали — каза тя с тон, в който се четеше недоизпечената й мисъл „ти, невеж глупако“.

След осем реда от стълбища, Чарлз излезе на деветнадесетия етаж, където атмосферата беше съвсем различна. Бяха съборени всички стени, освен носещите, така че можеше да се види от единия край на сградата до другия. Етажът беше изпълнен с лабиринт от метални, високи около метър и половина прегради, които разделяха помещението на малки кутийки. Над всичко това се стелеше облак цигарен дим и тихото бръмчене на стотици гласове.

Чарлз навлезе в лабиринта и забеляза, че е осеян с издигнати на стълбчета табели, указващи различните отдели. Отдела за опасни материали за щастие се оказа близо до стълбището, така че Чарлз сега се зачете в надписите, описващи подразделенията. Премина край „Проблеми на шума“, „Опазване на въздуха“, „Работа с пестициди“ и „Радиационни проблеми“. Точно зад „Проблеми със замърсяване от твърди вещества“, прочете „Замърсяване с токсични отпадъци“. Отправи се в тази посока.

Завивайки от главния коридор, Чарлз отново се оказа пред едно бюро, което служеше за бариера към вътрешността. Беше с много по-малки размери и го заемаше строен, тъмен човек, който явно беше положил големи усилия да среше естествено къдравата си коса така, че да изглежда права. Но не можеше да му се отрече заслугата, че насочи цялото си внимание към Чарлз. Беше облечен изискано и когато проговори, си послужи с акцент, почти английски в своята прецизност.

— Боя се, че не се намирате в подходящия отдел — каза младият мъж, след като изслуша оплакването на Чарлз.

— Вашият отдел не се занимава с бензол?

— Занимаваме се с бензол, да — каза мъжът, — но нашата компетенция са само разрешителните и лицензите за опасни материали.

— И къде предлагате да отида? — попита, контролирайки се Чарлз.

— Хммм — каза мъжът, докосвайки върха на носа си с грижливо маникюриран пръст. — Знаете ли, нямам никаква представа. Подобно нещо никога не е възниквало. Почакайте, нека да попитам някой друг.

С лека, гъвкава походка, младежът заобиколи бюрото, усмихна се на Чарлз и изчезна във вътрешността на лабиринта. Обувките му бяха с метални налчета и звукът от стъпките му стигаше до Чарлз, ясно отличаващ се от шума на тракащите наблизо пишещи машини. Чарлз неспокойно потръпваше, докато чакаше. Имаше чувството, че усилията му ще се окажат напълно отишли на вятъра.

Младият човек се върна.

— Всъщност, никой не знае къде да отидете — призна той. — Но имаше едно предложение, че вероятно бихте могли да опитате на двадесет и втория етаж, в Отдела за водоизточници. Може би те могат да помогнат.

Чарлз благодари, оценявайки поне готовността му да направи нещо, и се върна на стълбището. С притъпен ентусиазъм, но разпален гняв, той изкачи шестте крила от стълби до двадесет и втория етаж. Когато минаваше през двадесет и първия етаж, му се наложи да заобиколи група от трима младежи, които споделяха цигара с опиат. Изгледаха го с нагла арогантност.

Двадесет и вторият етаж беше смесица от канцеларии с нормални стени от пластмасови плоскости, редуващи се с открити площи, разделени с прегради от метър и половина. От едно недалечно кътче с разхладителни напитки Чарлз получи инструкции как да стигне до Отдела за водоизточници.

Чарлз намери бюрото на приемната, но то беше празно. Все още димяща цигара показваше, че служителят е някъде наблизо, но и след като почака малко, никой не се появи. Придобил храброст от завладялото го раздразнение, Чарлз мина край бюрото и влезе във вътрешното помещение. Някои от служителите зад преградите бяха заети на телефона или на пишещите си машини. Чарлз ходи наоколо, докато се сблъска с един мъж, понесъл пакет с федерални печатни издания.

— Извинете ме — каза Чарлз.

Мъжът остави пакета на бюрото си и му кимна в знак, че го е видял. Чарлз му поднесе вече автоматизираното си обяснение. Мъжът оправи купчината брошури, докато размисляше, после се обърна към Чарлз:

— Това тук не е подходящият отдел, където трябва да докладвате подобно нещо.

— Исусе Христе! — избухна Чарлз. — Нали е отделът за контрол над водоизточници. Искам да докладвам за замърсяване на вода с отровни вещества!

— Хей, не крещете на мен — защити се мъжът. — Ние сме натоварени само със задачата да контролираме съоръженията за обработка на водата и съоръженията за изхвърляне на отпадни води.

— Съжалявам — каза с известно съчувствие Чарлз. — Но нямате представа колко отчайващо, вбесяващо е всичко това. Аз имам едно обикновено, просто оплакване. Зная за една фабрика, от която изхвърлят бензол в една река.

— Може би трябва да опитате в Отдела за опасни замърсители — каза мъжът.

— Вече опитах.

— О! — каза, все още размишлявайки, мъжът. — Защо не опитате Отделът за контрол върху прилагане на законите, на двадесет и третия етаж.

Чарлз го гледа известно време като онемял.

— Контрол върху прилагане на законите? — повтори той. — Защо никой не ми спомена за това досега?

— И аз се учудвам — каза мъжът.

Чарлз не престана да мърмори проклятия под носа си, докато намери друго стълбище и се изкачи на двадесет и третия. Мина край Отдела за финансово счетоводство, Личен състав, Отдела за планиране и развитие на програмите. Точно след мъжката тоалетна беше Отделът за контрол върху прилагане на законите. Чарлз влезе.

Едно чернокожо момиче с големи, оцветени в розово очила, вдигна поглед от последния роман на Сидни Шелдън. Явно беше на интересно място, защото не прикри раздразнението си от това, че я безпокоят.

Чарлз й каза какво иска.

— Не зная нищо по въпроса — каза момичето.

— С кого би трябвало да разговарям? — бавно попита Чарлз.

— Не зная — каза момичето и се върна отново към книгата си.

С лявата си ръка Чарлз се облегна на бюрото, а с дясната издърпа книгата. После я тръшна с такава сила пред момичето, че то подскочи.

— Извинявайте, че ви обърках страниците — каза Чарлз, — но искам да говоря с шефа ви.

— Мис Стивънс? — попита момичето, изплашено какво ли още може да последва.

— Мис Стивънс да бъде.

— Днес отсъства.

Чарлз забарабани с пръсти по бюрото, потискайки желанието си да се пресегне и да разтърси момичето.

— Добре — каза той. — А този, който я замества?

— Мис Амендола? — предложи момичето.

— Не ме интересува как се казва.

Момичето неспокойно го изгледа, изправи се и излезе.

Когато се появи отново, около пет минути по-късно, след нея вървеше разтревожена жена на около тридесет и пет.

— Аз съм мисис Амендола, заместник-началник тук. Мога ли да ви помогна?

— Силно се надявам — каза Чарлз. — Аз съм д-р Чарлз Мартел и се опитвам да докладвам за една фабрика, която изхвърля отровни химикали в една река. Препращаха ме от един отдел в друг, докато накрая някой каза, че имало Отдел за контрол върху прилагане на законите. Но когато пристигнах тук, секретарката не беше чак толкова общителна, така че поисках да говоря с началник.

— Казах му, че не зная нищо за изхвърляне на химикали — обясни младото чернокожо момиче.

Мисис Амендола прецени за момент обстановката, след това покани Чарлз да я последва.

След като преминаха край десетина канцеларии кутийки, влязоха в малък офис без прозорци, освежен с един рекламен туристически плакат. Мисис Амендола посочи към креслото и с известни усилия успя да се вмъкне на собствения си стол зад бюрото.

— Ще трябва да проявите разбиране — каза тя, — но обикновено не ни посещават непознати хора с оплаквания като вашето. Но разбира се, това не е извинение за неучтивостта.

— А спазването на какви закони, по дяволите, контролирате вие, ако не тези за опазването на околната среда? — враждебно каза Чарлз. Той имаше усещането, че след като го доведе в офиса си, за да му се извини, тя сега просто ще го отпрати в друг отдел.

— Основната ни работа — каза жената, — е да проверяваме дали фабриките, които работят с опасни отпадни материали, са се погрижили за всички необходими разрешителни и лицензи. Законът гласи, че трябва да го направят и ние контролираме дали са спазили този закон. Понякога се налага да представим нещата пред съда и да искаме налагане на глоби.

Чарлз сведе глава и започна да масажира слепоочията си. Очевидно абсурдността, която мисис Амендола му описваше, не беше очевидна за самата нея.

— Добре ли сте? — Мисис Амендола се наклони напред.

— Почакайте, искам да съм сигурен, че разбирам какво казвате — каза Чарлз. — Най-важната задача на Отдела за контрол върху прилагане на законите към Агенцията по опазване на околната среда е да следи дали са в ред книжата. Той няма нищо общо с прилагането на Закона за запазване чистотата на водите и други подобни?

— Не е точно така — каза мисис Амендола. — Не трябва да забравяте, че всичките ни грижи за околната среда са сравнително ново явление. Законите все още се формулират. Първата стъпка е регистрирането на всички потребители на опасни материали и съответното им информиране за правилата. Тогава и само тогава ние ще бъдем в състояние да преследваме нарушителите.

— Така че, засега, в безскрупулните фабрики могат да правят каквото си поискат — каза Чарлз.

— Това също не е съвсем вярно — каза мисис Амендола. — Ние наистина имаме отдел за проверки, който е част от аналитичната ни лаборатория. При настоящото ръководство, бюджетът ни беше орязан и за нещастие този отдел засега е твърде малък, но точно това е мястото, където трябва да се отнесе оплакването ви. След като те изготвят документация по нарушението, прехвърлят въпроса към нас и ние предаваме случая на един от адвокатите на Агенцията за защита на околната среда. Кажете ми, д-р Мартел, как се казва фабриката, която ви е разтревожила?

— „Рисайкъл Лтд“, в Шафсбъри.

— Защо да не проверим документацията им? — каза, изправяйки се мисис Амендола.

Чарлз я последва по дългия коридор. Тя спря пред една заключена врата и постави пластмасовата си карта в процепа.

— Имаме доста съвременна обработка на данните — каза мисис Амендола, придържайки вратата отворена за Чарлз, — така че се налага да засилваме предпазните мерки.

Вътре въздухът беше по-хладен и по-чист. Нямаше миризма на цигарен дим. Явно, доброто състояние на компютърния терминал се считаше по-важно от здравето на персонала. Мисис Амендола седна пред един от свободните терминали и набра на екрана „РИСАЙКЪЛ ЛТД. Н. Х.“. Последва десетсекундна пауза и катоднолъчевата лампа премигна. Появи се компютърно описание на „Рисайкъл Лтд“, включващо факта, че тя беше изцяло притежание на „Бруър Кемикълс“ от Ню Джърси. После бяха изброени всички отровни химикали, с които фабриката работеше, както и датата на подаване на документи за разрешително или лиценз и датата на тяхното издаване.

— Кои химически химикали ви интересуват? — каза мисис Амендола.

— Бензол, предимно.

— Ето го, тук. Номерацията на Агенцията ни V019 в каталога за опасни химикали. Изглежда, че всичко е наред. Допускам, че не нарушават никакви закони.

— Но те изхвърлят материала направо в реката — възкликна Чарлз. — Зная, че това е нарушение на закона.

Другите обитатели на стаята вдигнаха погледи от работата си, шокирани от гневния изблик на Чарлз. Неписаният закон в помещението на компютърния терминал явно беше църковна тишина.

Чарлз сниши глас:

— Можем ли да се върнем в канцеларията ви?

Мисис Амендола кимна.

Обратно в канцеларията Чарлз се изтегли до предния край на креслото:

— Мисис Амендола, ще ви разкажа целия случай, защото мисля, че може да сте в състояние да ми помогнете.

Чарлз се впусна да разказва за левкемията на Мишел, за смъртта на Тад Шонхаузер, причинена от апластична анемия, за това как е открил бензол в реката, а после е доказал присъствието му, за посещението си в „Рисайкъл Лтд“.

— Господи! — каза тя, когато Чарлз замлъкна.

— Имате ли деца? — попита Чарлз.

— Да! — каза мисис Амендола с неподправен страх в гласа си.

— Тогава вероятно можете да разберете какво ми струва всичко това — каза Чарлз. — А вероятно можете да разберете и защо искам да направя нещо по въпроса с „Рисайкъл Лтд“. Сигурен съм, че по река Потомак живеят много деца. Но очевидно ще се нуждая от помощ.

— От мен искате да се опитам да накарам Агенцията по опазване на околната среда да вземе отношение — каза мисис Амендола. Като заключение, не въпрос.

— Точно така — отговори Чарлз. — Или да ми кажете как да го направя аз.

— Ще бъде най-добре, ако подадете оплакването си писмено. Адресирайте го до мен.

— Това е лесно — каза Чарлз.

— А документирани доказателства? Можете ли да приложите такива?

— Вече имам анализа от водата в рибарника — каза Чарлз.

— Не, не — каза мисис Амендола. — Нещо от самата фабрика: изявление от бивш работник, документирани подобни случаи, снимки от действително изхвърляне на химикали в реката. Неща от този род.

— Предполагам, че е възможно — каза Чарлз, мислейки върху последното предложение. Имаше фотокамера „Полароид“…

— Ако успеете да ми представите някакво доказателство мисля, че ще успея да убедя Секцията по контрол да го потвърди, а след това да предизвика официално разследване. Така че, зависи от вас. В противен случай, проблемът ще трябва да изчака разглеждането си по етапния ред.

Когато излезе от сградата на федералните власти Чарлз отново беше завладян от чувство на потиснатост. Сега беше много по-убеден, че ще успее да убеди която и да е институция да предприеме нещо за „Рисайкъл Лтд“. И съответно, идеята да поеме нещата в собствените си ръце, му изглеждаше все повече като забавна фантазия.

Колкото повече мислеше за „Бруър Кемикълс“, толкова по-силно се гневеше от факта, че група бизнесмени, насядали в облицованите си с дъбова ламперия канцеларии в Ню Джърси, биха били в състояние да разрушат щастието му и да го лишат от онова, което обичаше най-много. Наближавайки Уайнбъргър, Чарлз реши да позвъни на Организацията на родителите, загубили децата си и да им каже, че разбира чувствата им.

След разпространяването на случая с Брайтън в пресата, мерките за сигурност в института Уайнбъргър бяха подсилени и се наложи Чарлз да чука на масивната стъклена входна врата, преди да му отворят. Поздрави го портиерът Рой, който поиска да види и пропуска му.

— Това съм аз, Рой — каза Чарлз, размахвайки ръка пред лицето на Рой. — Д-р Мартел.

— Заповед — обясни Рой, с все още протегната за пропуска ръка.

— Административни щуротии — измърмори Чарлз, докато ровеше за картата. — Какво още?

Рой присви рамене, изчака да види документа, който Чарлз пъхна на пет сантиметра от лицето му, после церемониално му направи път да влезе. Дори обикновено приветливата мис Андрюс се извърна, без да го удостои с обичайната си усмивка, подканваща да си побъбрят.

Чарлз захвърли палтото си, позвъни на телефонни справки за Ню Джърси, после набра номера на „Бруър Кемикълс“. Докато изчакваше, се огледа в лабораторията, питайки се дали Елън още е обидена. Не се виждаше наоколо и реши, че може да е отишла в помещението с животните. В този момент от „Бруър Кемикълс“ отговориха.

По-късно Чарлз си призна, че не е трябвало да звъни. Вече му се бяха струпали достатъчно неприятни преживявания за сутринта, така че би могъл да предположи какво може да очаква, опитвайки се да се обади на такава гигантска корпорация заради нещо, което те несъмнено биха счели за отегчително дребно оплакване. Прехвърлиха го на някакъв обикновен чиновник от отдела за обществени връзки.

Вместо да се постарае да успокои Чарлз, чиновникът го обвини, че е един от онези непатриотични глупаци, чиято тъпа и необоснована загриженост за околната среда става причина за поставянето на американската индустрия в неблагоприятни позиции при съревнованието с презокеанските компании. Разговорът прерасна в скандал, по време на който Чарлз крещеше, че изхвърлят бензол, а чиновникът крещеше, че не изхвърлят.

Чарлз затръшна телефона и яростно се завъртя из лабораторията, търсейки върху какво да излее гнева си.

Вратата откъм коридора се отвори и влезе Елън.

— Забеляза ли? — попита тя с раздразнително безразличие.

— Да забележа какво? — сопна се Чарлз.

— Всички лабораторни дневници — каза тя. — Изчезнали са.

Чарлз скочи на крака, претърсвайки с поглед бюрото, после лавиците.

— Няма смисъл да ги търсиш — каза Елън. — Всички са на горния етаж.

— За какво, по дяволите?

— След като ти излезе тази сутрин, д-р Морисън намина да види как напредваме с проекта за „Кансеран“. Обаче ме завари да работя с мишките, които бяхме инжектирали с антиген на гръден рак. Излишно е да ти казвам, че беше шокиран от факта, че се занимаваме със собствената си работа. Наредено ми е да съобщя да се явиш в канцеларията на д-р Ибанез веднага щом се върнеш.

— Но защо взеха дневниците? — попита Чарлз. Обзелият го ужас притъпи гнева му. Колкото и да ненавиждаше административната власт, той точно толкова се боеше от нея. Изпитваше подобни чувства още от годините на колежа, когато му се наложи да научи, че едно решение от канцеларията на декана би могло да има ефект върху целия му живот. А сега администрацията беше нахлула в живота му и беше отнела дневниците му, преди да вземе решение по въпроса, което за Чарлз звучеше като задържане на заложник. Той свързваше съдържанието на дневниците със стремежа да помогне на Мишел, колкото и нереална да изглеждаше тази мисъл в момента.

— Мисля, че ще е по-добре да зададеш този въпрос на д-р Ибанез и д-р Морисън — каза Елън. — Честно казано, знаех, че ще се стигне до нещо подобно.

Елън въздъхна и отметна глава, потвърждавайки с жеста думите си. Чарлз я загледа, изненадан от поведението й. То подсилваше усещането му за изолацията, в която беше попаднал.

Той излезе от лабораторията си и уморено се заизкачва по пожарното стълбище към втория етаж; премина край познатата поредица от секретарки и се представи пред мис Вероника Евънс за втори път през последните два дни. Въпреки че тя явно не беше заета с нищо в момента, не прояви никаква готовност да му съдейства, а го изгледа продължително над ръба на очилата си.

— Да? — каза тя, като че ли Чарлз беше слуга. После му каза да почака на малкото кожено канапе.

Чарлз беше сигурен, че бавенето беше нарочно, да го накара да се почувства като пионка. Времето се проточи и Чарлз вече не беше в състояние да прецени кое чувство у него беше по-силно: гневът, страхът или паниката. Но нуждата да си вземе обратно лабораторните дневници го принуди да остане на мястото си. Обаче нямаше представа дали технически те бяха негова собственост или принадлежаха на института.

Колкото по-дълго чакаше, толкова повече се засилваха съмненията му, че дневниците, описващи подробно научната му работа, биха могли да бъдат в негов плюс при предстоящия разговор. Запита се дали е възможно Ибанез наистина да го принуди да напусне института. Опита се да обмисли какво би направил, ако не успееше да си намери място като научен работник другаде. Защото толкова дълго не беше се занимавал с клинична практика, че не знаеше дали би се справил. После с нова вълна на паника се запита, дали здравната му осигуровка би останала, ако го уволнят. А това щеше да бъде истински проблем, защото сметките за болничното лечение на Мишел щяха да бъдат астрономически.

Чу се отчетливо иззвъняване по вътрешната телефонна система и мис Евън се обърна величествено към Чарлз и каза:

— Директорът ще ви приеме сега.

Директорът, д-р Карлос Ибанез, се изправи иззад старинното си бюро, когато Чарлз влезе. Светлината от прозореца го осветяваше в гръб и косата и брадичката му изглеждаха като излъскано до блясък сребро.

Точно пред бюрото бяха Джошуа Уайнбъргър старши и Джошуа Уайнбъргър младши, които Чарлз беше срещал случайно при отчетно-изборни събрания. Въпреки че наближаваше осемдесет, Старши изглеждаше по-енергичен, с живи сини очи. Той загледа Чарлз с неприкрит интерес.

Джошуа Уайнбъргър младши беше образец на стереотипния бизнесмен, безупречно облечен и изключително резервиран. Той погледна Чарлз със смесица от пренебрежение и отегчителност и почти веднага насочи вниманието си отново към д-р Ибанез.

Седнал в дясно от бюрото, беше д-р Морисън, чието облекло беше огледално отражение на това на Джошуа Уайнбъргър младши, що се отнасяше до наличието и на най-малките детайли по него. Копринена носна кърпичка, която беше внимателно сгъната и после изкусно подредена, се подаваше от горното джобче на сакото му.

— Влизайте, влизайте — приветливо го покани д-р Ибанез.

Чарлз се приближи до огромното бюро, забелязвайки подозрителното отсъствие на четвърти стол. Наложи се да остане прав между двамата Уайнбъргър и Морисън. Не знаеше какво да прави с ръцете си, затова ги пъхна в джобовете. С избелялата си памучна риза, широка, не модна вратовръзка и лошо изгладения си спортен панталон, Чарлз не се чувстваше на мястото си между тези бизнесмени.

— Мисля, че ще трябва да пристъпим направо към работа — каза д-р Ибанез. — Уайнбъргърови, като съпредседатели на борда на директорите, имаха добрината да дойдат, за да помогнат да се справим с настоящата криза.

— Наистина — каза Уайнбъргър младши, завъртайки се леко на стола си, така че да може да погледне нагоре към Чарлз. Имаше слаби тикове и главата му непрекъснато извършваше дъгообразни движения. — Д-р Мартел, политиката на борда на директорите е да не се намесва в градивния процес на проучванията. Все пак, понякога настъпват обстоятелства, при които се налага да нарушаваме това правило и настоящата криза е един от тези случаи. Считам, че трябва да бъдете уведомен, че „Кансеран“ е потенциално важно лекарство за „Лесли Фармасютикълс“. И за да бъда още по-точен, „Лесли Фармасютикълс“ е в деликатно финансово състояние. За последните няколко години те изчерпиха патентите си за производство на антибиотици и транквилизатори и сега са изправени пред огромна нужда да пуснат на пазара ново лекарство. Те насочиха неголемите си финансови средства към разработки в областта на хемотерапията и „Кансеран“ е продуктът на тези разработки. Те притежават изключителни лицензни права върху „Кансеран“, но трябва да предложат продукта на пазара. И колкото по-скоро, толкова по-добре.

Чарлз внимателно изучаваше лицата на мъжете около себе си. Явно нямаха намерение просто да го освободят от работа. Целта им беше да го накарат да се пречупи, да осъзнае финансовата страна на проблема, и в крайна сметка да го убедят да продължи работата по изследването на „Кансеран“. Озари го лъч на надежда. Фамилия Уайнбъргър явно не бяха се издигнали до днешната си могъща позиция без подкрепата на своята интелигентност и Чарлз започна да си формулира наум начинът, по който би могъл да ги убеди, че „Кансеран“ е една лоша инвестиция, че е токсично лекарство и вероятно никога няма да стигне до пазара.

— Ние вече знаем, че сте открили токсичност в „Кансеран“ — каза д-р Ибанез, като смукна кратко от пурата си и съвсем несъзнателно разклати доводите на Чарлз. — Разбираме, че преценките на д-р Брайтън не са съвсем точни.

— Което е твърде меко казано — каза Чарлз, осъзнавайки с отчаяние, че бяха отнели най-силния му коз.

— Очевидно, всички данни за „Кансеран“ в проучването на д-р Брайтън са били фалшифицирани. — С ъгъла на очите си внимателно наблюдаваше реакцията на двамата Уайнбъргър, като се надяваше, че ще забележи някакъв ответ, но напразно.

— Много неприятно — съгласи се д-р Ибанез. — Изходът е да спасим каквото можем и да продължим напред.

— Но моите наблюдения показват, че лекарството е изключително токсично — съвсем отчаян каза Чарлз, — толкова токсично в действителност, че би трябвало да се приема в хомеопатични дози.

— Това не е наша грижа — каза Джошуа Уайнбъргър младши. — Въпрос на маркетингова политика, а точно този отдел на „Лесли Фармасютикълс“ е изключително добър. В състояние са да продават лед на ескимоси.

Думите му смаяха Чарлз. Липсваше дори привиден намек за етичност. Дали продуктът би помогнал на хората, нямаше никакво значение. Ставаше въпрос за бизнес — големият бизнес.

— Чарлз! — за пръв път проговори д-р Морисън. — Искаме да те попитаме, дали си в състояние да извършиш паралелно изследванията за ефикасност и токсичност.

Чарлз прехвърли вниманието си към д-р Морисън и го загледа враждебно.

— Подобен подход би свел индуктивното проучване до чист емпиризъм.

— Не ни интересува как ще го наречеш — каза с усмивка д-р Ибанез. — Само искаме да знаем дали може да стане.

Джошуа Уайнбъргър старши се засмя. Харесваха му енергични хора и настойчиви идеи.

— И не се интересуваме от това, колко опитни животни ще използваш — великодушно добави Морисън.

— Правилно — съгласи се д-р Ибанез. — Все пак, бихме ти препоръчали да използваш мишки, тъй като са значително по-евтини, но ще можеш да използваш толкова, колкото искаш. Това, което предлагаме, е да правиш изследвания за ефикасност, но с много широк обхват на дозировка. При обобщаването на експеримента новите стойности за токсичност биха могли да се екстраполират и после с тях да се заместят фалшивите данни от изследването на д-р Брайтън. Толкова е просто, при това разполагаме с неограничено време! Какво ще кажеш, Чарлз?

— Преди да отговориш — каза Морисън, — мисля, че е редно да те предупредя, че ако откажеш, в името на интересите на института ще се наложи да те освободим и да потърсим някой, който би отдал на „Кансеран“ полагащото му се внимание.

Чарлз изгледа последователно всички. Страхът и паниката му бяха изчезнали. Останаха гневът и презрението.

— Къде са лабораторните ми дневници? — попита изморено той.

— Непокътнати и в безопасност в сейфа — каза д-р Ибанез. — Те са собственост на института, но ще си ги получиш веднага, щом приключиш с работата по „Кансеран“. Виждаш ли, искаме да се концентрираш върху „Кансеран“ и сме на мнение, че ако са при теб, изкушението би било прекалено силно.

— Трудно ни е да ти обясним, доколко е важна бързината в случая — допълни Джошуа Уайнбъргър младши. — Но като още един стимул, ще заплатим премия от 10 000 долара, ако можеш да ни предадеш резултатите от предварителните проучвания в рамките на пет месеца.

— Бих казал, че сумата е много щедра — каза д-р Ибанез. — Но не е нужно да вземаш решение в момента. Всъщност, споразумяхме се да ти дадем двадесет и четири часов срок. Не искаме да се чувстваш притиснат до стената. Но все пак трябва да знаеш, че ще направим някои предварителни проучвания за евентуален заместник. Дотогава, д-р Мартел.

Отвратен, Чарлз се обърна и се отправи към вратата. Когато стигна до нея, д-р Ибанез извика:

— Още нещо. Бордът на директорите и цялата администрация искат да ти изкажат съболезнованията си по повод болестта на дъщеря ти. Надяваме се да се оправи бързо. Здравната осигуровка от института, между впрочем, е валидна само докато си назначен на работа при нас. Приятен ден, докторе.

Чарлз искаше да изкрещи. Вместо това се затича бързо по коридора на администрацията, а после надолу по противопожарното стълбище, стигна до лабораторията си, но когато прекрачи прага, вече не знаеше дали иска да остане там. За първи път почувства, че да бъдеш част от института Уайнбъргър, всъщност е падение. Противен му беше и факта, че бяха научили дори за Мишел. На всичко отгоре използваха болестта й като средство за принуда срещу него. Беше жестоко. Боже!

Огледа лабораторията, негов дом за последните осем години. Познаваше добре всяко стъкълце, всеки инструмент, всяка стъкленица с реагент. Струваше му се нечестно, че биха могли грубо да го лишат от заобикалящата го среда ей така, по прищявка, и особено сега, когато бележеше такива успехи.

Погледът му спря върху посявката, която беше направил с левкемичните клетки на Мишел. Приближи се с огромно усилие до инкубатора и загледа редицата от грижливо подредени стъклени епруветки. Изглежда се развиваше добре и Чарлз изпита удовлетворение, от което така много се нуждаеше. Доколкото можеше да прецени, процесът на изолиране и уголемяване на раковия антиген явно се извършваше и при човешките клетки толкова добре, колкото при животинските. Тъй като вече почти беше време за следващата стъпка на експеримента, Чарлз нави ръкавите си и пъхна края на вратовръзката под ризата. Работата беше неговото средство за забрава и той се приведе над задачата си. В крайна сметка, разполагаше с двадесет и четири часа, преди да превие гръб пред ръководството. Знаеше го, но не искаше да приеме в себе си, че заради Мишел трябваше да се подчини. Наистина нямаше избор.

Девета глава

На връщане от болницата „Бет Изабел“, където беше направила безуспешно посещение на Мардж Шонхаузер, Катрин усети, че е накрая на силите си. Беше предположила, че Мардж сигурно е много зле, иначе не биха я приели в болница, но въпреки това не беше подготвена за това, което видя. Явно при смъртта на Тад в съзнанието на Мардж се беше прекъснала някаква много важна нишка, защото сега тя беше потънала в абсолютно непроницаема апатия, не реагираше, отказваше да яде, дори да спи. Катрин беше седяла безмълвно до нея до момента, когато усети невероятно вътрешно напрежение и я напусна. Сякаш депресията на Мардж беше заразна. Катрин се втурна обратно към педиатричната болница, бягайки от завършека на една трагедия, към началото на друга.

Изкачвайки се с претъпкания асансьор към крило „Андерсън 6“, тя се замисли дали това, което се случи на Мардж, би могло да се случи на нея или на Чарлз. Той беше лекар и бе редно да допусне, че би имал повече шансове да се справи със ситуация като настоящата, обаче поведението му не подсказваше нищо такова. Независимо от ужаса, който изпитваше от болници и болести, Катрин се опита да се въоръжи със сили за бъдещето.

Асансьорът спря на етажа на „Андерсън 6“ и Катрин с мъка успя да се добере до вратата и да излезе, преди тя да се затвори. Бързаше да се върне при Мишел, защото детето с нежелание се беше съгласило да я пусне да излезе. Катрин беше успяла да я убеди, след като разговаряха след обяда, но й обеща, че ще се върне след половин час. За нещастие, вече беше изминал почти един час.

Тази сутрин, след като Чарлз замина, Мишел дълго остана притисната до Катрин и се тревожеше, че Чарлз й е сърдит. Катрин й говори дълго, но не успя да я убеди, че не е така.

Сега Катрин отвори вратата на стаята на Мишел с надеждата, че ще я види заспала в леглото й. В началото си помисли, че тя наистина спи, защото лежеше неподвижна. Но после Катрин забеляза, че детето беше изритало завивките и се беше смъкнало в долния край на леглото, а единият й крак беше неестествено подвит под тялото й. Гърдите на Мишел се повдигаха тежко от дишането й, което беше най-страшно, лицето й беше придобило ужасен син оттенък, а устните й бяха станали почти черни.

Спускайки се към леглото, Катрин я сграбчи за раменете.

— Мишел! — извика тя, разтърсвайки я силно. — Какво се е случило?

Устните на Мишел помръднаха и клепачите й се разтвориха, но под тях проблесна само бялото на очите; зениците й бяха потънали.

— Помощ! — завика Катрин, спускайки се към коридора. — Помощ!

От стаята на сестрите излезе старшата, последвана от една санитарка. От една от близките до тази на Мишел стаи се появи друга сестра. Трите бързо влязоха при Мишел, избутвайки обхванатата от паника Катрин.

— Повикайте лекарски екип — нареди старшата сестра.

Сестрата, застанала до долния край на леглото, бързо отиде до вътрешния телефон и извика на служителя от помещението на сестрите да се обади на лекар.

През това време старшата беше успяла да напипа бърз, едва доловим пулс.

— Изглежда на сърдечна криза — каза тя. — Сърцето й бие толкова бързо, че е трудно да се разграничат отделните удари.

— И аз мисля така — каза другата сестра, докато поставяше уреда за измерване на кръвно налягане около ръката на Мишел.

— Тя диша, но цианотично — каза старшата. — Дали да й направим дишане уста в уста?

— Не зная — каза втората сестра, помпайки апарата за кръвното. — Може би ще помогне на цианозата.

Третата сестра се върна до леглото и изпъна краката на Мишел, докато старшата се наведе и стискайки носа на Мишел, доближи устата си до нейната и вдиша въздух.

— Успях да измеря кръвното — каза втората сестра. — Шестдесет на четиридесет, но се променя.

Старшата продължи да диша вместо Мишел, но собственото учестено дишане на Мишел затрудняваше задачата й. Затова сестрата се изправи.

— Мисля, че повече й преча, отколкото й помагам. По-добре да спра.

Катрин стоеше там, притисната до стената, ужасена от сцената пред себе си, но не смееше да помръдне, за да не пречи. Нямаше представа какво ставаше, но усещаше, че е много лошо. Къде беше Чарлз!

Една жена от редовния екип на болницата беше първият явил се лекар. Тя дойде така забързана по коридора, че се наложи да се хване за вратата, за да не се хлъзне и да падне на излъскания под на стаята. Изтича направо до леглото и грабна китката на Мишел, за да намери пулса.

— Мисля, че е сърдечна криза — каза старшата сестра. — Болна е от левкемия. Миелобластична. Втори ден на лечение с медикаменти.

— Има ли вписана история на сърдечни смущения? — попита лекарката, докато се навеждаше пред лицето на Мишел. — Поне зениците й са надолу.

Сестрите се спогледаха.

— Не мислим, че има регистрирана история на сърдечни заболявания. Не ни беше докладвано — каза старшата сестра.

— Кръвно налягане? — попита лекарката.

— Последният път беше шестдесет на четиридесет, но променливо — каза втората сестра.

— Сърдечна криза — каза лекарката. — Отдръпнете се за секунда.

Лекарката стисна ръката си в юмрук и го стовари върху мъничкия гръден кош на Мишел така, че звукът от удара накара Катрин да се сепне.

Пристигна един изключително младолик главен лекар, следван от двама други, които бутаха пред себе си количка, натоварена с всякакви медицински принадлежности и с прикачена отгоре електронна апаратура.

Лекарката докладва накратко за състоянието на Мишел, докато сестрите бързо свързваха проводниците на апаратурата за електрокардиограма към крайниците на Мишел.

Старшата се приближи към една от другите сестри и й каза да потърси д-р Кайцман.

Електронната кутия, прикрепена върху количката, започна да бълва една безкрайна, тясна лента, върху която Катрин можеше да различи червените плетеници на електрокардиограмата. Лекарите се струпаха около машината, забравяйки за момента Мишел.

— Сърдечна криза, точно така — каза главният лекар. — При затрудненото й дишане и цианозата явно е станало някакво хемодинамично объркване. Какво означава това, Джордж?

Един от другите лекари вдигна поглед объркан.

— Означава, че би трябвало да я поставим незабавно на система, мисля.

— Правилно мислиш — съгласи се главният лекар. — Но нека първо подадем известно количество лидокаин. Да видим сега, детето трябва да тежи около петдесет килограма, нали?

— Малко по-малко — каза лекарката.

— Добре, петдесет милиграма лидокаин. И добавете един милиграм атрофин, за да не изпадне в брадикардия.

Екипът заработи бързо, с координирани действия, като единият от лекарите подготви лекарствата, другият извади електродните подложки, а третият помогна да преместят Мишел в подходящо положение на леглото. Поставиха едната подложка под гърба й, а другата точно срещуположно, но върху гърдите.

— Добре, отдръпнете се — каза главният лекар. — За начало ще използваме шок петдесет вата в секунда, програмиран така, че да се подаде R-вълната. Започвам.

Той натисна един бутон и след моментна пауза, тялото на Мишел се присви, а ръцете и краката й отскочиха от леглото.

Катрин наблюдаваше с ужас как лекарите останаха приведени над машината, игнорирайки напълно бурната реакция на Мишел. Катрин видя как тя разтвори очи в пълно объркване и надигна глава от възглавницата. За щастие, лицето й бързо възвърна нормалния си цвят.

— Не е зле! — извика главният лекар, наблюдавайки лентата с графиката на електрокардиограмата, изписвана от машината.

— Джон, напредваш все повече в тази работа — съгласи се лекарката. — Може би би трябвало да помислиш дали не би могъл да си изкарваш хляба с това.

Останалите лекари се засмяха и се обърнаха към Мишел.

Влезе д-р Кайцман, задъхан и с ръце, пъхнати в джобовете на дългата му бяла престилка. Отиде направо до леглото, плъзвайки бърз поглед по тялото на Мишел. Грабна ръката й, опипвайки за пулса.

— Добре ли си, пиленце? — попита той, докато изваждаше стетоскопа си.

Мишел кимна, но не отговори. Изглеждаше като замаяна.

Катрин наблюдаваше, докато Джон, главният лекар, се впусна в описание на събитията, използвайки терминология, напълно неразбираема за нея.

Горната устна на д-р Кайцман се присви в характерния си спазъм, когато той се приведе над Мишел, заслушан в тоновете на сърцето й. Доволен от резултата, той прегледа електрокардиограмата, предложена му от Джон. В този момент забеляза Катрин, притиснала гръб до стената. Кайцман погледна въпросително към старшата сестра. Старшата, проследявайки погледа му, присви рамене.

— Не знаехме, че е тук — каза отбранително тя.

Д-р Кайцман се приближи до Катрин и постави ръка на рамото й.

— А вие, мисис Мартел? — попита той. — Добре ли сте?

Катрин се опита да отговори, но гласът й не се подчини, така че само кимна, както Мишел.

— Съжалявам, че трябваше да видите всичко това — каза д-р Кайцман. — Мишел изглежда добре, и без съмнение, не е усетила нищо. Но зная, че тези неща действат шокиращо. Нека да излезем в коридора за момент. Бих желал да поговоря с вас.

Катрин леко се отмести, за да се опита да види Мишел.

— Тя ще бъде добре за момент — успокои я д-р Кайцман. После, обръщайки се към старшата сестра, каза: — Ще бъда тук, пред вратата. Искам кардиален монитор в стаята и бих искал също консултация с кардиолог. Проверете дали д-р Брубейкър може да я прегледа веднага. — Д-р Кайцман учтиво подкани Катрин да излязат. — Да отидем до стаята на сестрите, можем да разговаряме там.

Той поведе Катрин по оживения коридор. В канцеларията имаше няколко маси, столове, два диктофона и масивни лавици, отрупани с медицински картони. Д-р Кайцман издърпа един стол за Катрин и тя с благодарност седна.

— Мога ли да ви предложа да пийнете нещо? — предложи д-р Кайцман. — Вода?

— Не, благодаря — с мъка и нервно успя да проговори Катрин. Изключително сериозното поведение на д-р Кайцман за нея беше източник на ново безпокойство и тя загрижено следеше изражението му, за да намери някакъв отговор. Трудно беше да види очите му през дебелите стъкла на очилата.

През вратата се показа главата на старшата сестра.

— Д-р Брубейкър пита дали може да прегледа пациента в кабинета си.

Лицето на д-р Кайцман се присви за момент, докато размисляше.

— Кажи му, че току-що е преживяла сърдечна криза и бих желал да я види, преди да я местим от леглото й.

— Добре — каза старшата сестра.

Д-р Кайцман се обърна към Катрин. Въздъхна.

— Мисис Мартел, чувствам, че трябва да бъда много откровен с вас. Положението с Мишел никак не е добро. И нямам предвид само последната й криза.

— Каква беше тази криза? — попита Катрин. Началото на разговора не й харесваше.

— Ускоряване на сърдечната дейност — каза д-р Кайцман. — Обикновено горната част на сърцето осъществява пулсациите. — Д-р Кайцман се опита с несръчни жестове да илюстрира думите си. — Но по някаква причина, тази функция беше поета от долната част на сърцето на Мишел. Защо? Все още не знаем. Във всеки случай, пулсациите на сърцето й се ускориха толкова много, че промеждутъците между тях не бяха достатъчно дълги, за да може то да се изпълни с достатъчно количество кръв, която после да изтласква. Но изглежда, че сега процесът е под контрол. Това, което ме тревожи, е, че тя като че ли не реагира на хемотерапията.

— Но вие едва я започнахте! — възкликна Катрин. Да подкопаят надеждите й беше последното нещо, което тя можеше да понесе сега.

— Да, вярно е — съгласи се д-р Кайцман. — Обаче при типа левкемия, проявен у Мишел, положителната реакция обикновено идва още при първите няколко дни. Освен това у Мишел е развит най-агресивният тип на болестта, който някога съм виждал. Вчера й дадохме много силно и много успешно действащо лекарство, наречено „Донорубицин“. Тази сутрин, когато направихме цифров анализ на кръвта й, бях буквално шокиран да установя, че не е настъпил почти никакъв ефект върху броя на левкемичните клетки. Това е много необичайно, въпреки че понякога се случва. Така че, реших да опитам нещо малко по-различно. Обикновено даваме втората доза от това лекарство на петия ден. Вместо това, аз й предписах нова доза днес, заедно с „Тиоганин“ и „Цитарабин“.

— Защо ми разказвате това? — попита Катрин, убедена, че д-р Кайцман знаеше, че едва ли би разбрала много от онова, което й казваше.

— Заради реакцията на съпруга ви вчера — отговори д-р Кайцман. — И поради това, което аз и д-р Уайли ви обяснихме. Боя се, че чувствата на съпруга ви ще вземат връх и той ще се опита да спре лекарствата.

— Но ако те не действат, вероятно би трябвало да се спрат! — каза Катрин.

— Мисис Мартел, Мишел е едно изключително болно дете. Тези лекарства са единственият й шанс за оцеляване. Да, разочаровани сме, че досега нямат никакъв ефект. Съпругът ви е прав като твърди, че шансовете й са нищожни. Но без хемотерапията, тя изобщо няма шансове.

Катрин усети пронизващо чувство на вина; трябваше да доведе Мишел в болницата преди няколко седмици.

Д-р Кайцман се изправи.

— Надявам се, че разбирате това, което ви казах. Мишел има нужда от вашата сила. Сега искам да се обадите на съпруга си и да го извикате тук. Ще трябва да го уведомим за случилото се.

Още преди автоматичният брояч за радиоактивност да започне да отчита електроните, излъчващи се от редицата епруветки, Чарлз беше убеден, че радиоактивните зародиши бяха погълнати и вградени в органичната посявка, направена от левкемичните клетки на Мишел. Сега беше на последните стъпки от подготовката на концентриран разтвор от повърхностен протеин, който изолираше левкемичните клетки на Мишел от нормалните й клетки. Този протеин беше чужд за тялото на Мишел, но не беше отхвърлен поради мистериозния блокиращ фактор, за който Чарлз беше сигурен, че съществува в системата на Мишел. Чарлз се стремеше да проучи точно този блокиращ фактор. Да можеше да узнае поне малко за метода на действие на блокиращия фактор, може би тогава би могъл да го спре или елиминира. Разстройваше го факта, че е така близо до разрешаването на един проблем, а се налагаше да прекрати работата си. В същото време разбираше, че може да се окаже въпрос на петгодишен труд, без гаранция за успех.

Затваряйки капака на инкубатора с органичните посевки, той се върна до бюрото си, смътно озадачен защо Елън още я няма. Искаше да обсъди проекта „Кансеран“ с някой, който разбира, а тя беше единственият човек, на който можеше да се довери.

Седна, опитвайки се да не мисли за неотдавнашната унизителна среща с д-р Ибанез и двамата Уайнбъргър. Вместо това си припомни неприятното посещение в канцелариите на Агенцията за опазване на природната среда, което не го накара да се почувства по-добре. Все пак успя да се разсмее над собствената си наивност да си помисли, че би могъл просто да влезе в една правителствена агенция и да си въобразява, че ще постигне нещо. Замисли се, дали има някакъв начин да достави фотографско доказателство за замърсяването, извършвано от „Рисайкъл Лтд“. Съмняваше се, но щеше да опита.

Може би, ако самият той успееше да набави доказателствата, би трябвало направо да потърси съдебна отговорност на „Рисайкъл Лтд“, а не да изчаква същото от страна на Агенцията. Чарлз имаше съвсем бледа представа за законите, но си спомни откъде може да получи информация. От адвокатската фирма, която имаше договорни отношения с Уайнбъргър.

Долното ляво чекмедже беше мястото, където Чарлз държеше най-различни брошури. Онова, което търсеше, се оказа почти на дъното: малка червена книжка, озаглавена „Добре дошли зад граница: Това е вашият Раков Институт Уайнбъргър“. На гърба имаше списък на важни телефонни номера. В раздел „Услуги“ бяха вписани „Хуберт, Хуберт, Гарачник и Пиърсън“, Стейт стрийт, следвани от няколко номера. Той набра първият.

Чарлз се представи и веднага го превключиха към службата на г-н Гарачник. Секретарката му беше особено сърдечна и само след няколко минути Чарлз разговаряше със самия г-н Гарачник. Явно, институтът Уайнбъргър беше ценен клиент.

— Нуждая се от известна информация — каза Чарлз, — по въпроса за съдебното преследване на една компания, която изхвърля отровни отпадъци в една обществена река.

— Би било най-добре — каза г-н Гарачник, — ако натоварим по въпроса един от нашите адвокати, специализирани по законите, свързани с околната среда. Все пак, ако въпросът ви е от общ характер, може би ще мога да помогна. Институтът Уайнбъргър заинтересован ли е от съдебно дирене, засягащо опазването на околната среда?

— Не — каза Чарлз. — За нещастие, не. Аз лично съм заинтересован от това.

— Разбирам — каза г-н Гарачник, вече с охладнял тон. — „Хуберт, Хуберт, Гарачник и Пиърсън“ не обслужват личните правни проблеми на служители на института Уайнбъргър, освен ако не се сключи специално споразумение със служителя.

— Това може да се направи — каза Чарлз. — Но след като вече разговарям с вас по телефона, защо просто не ми опишете накратко процедурата?

Последва пауза. Г-н Гарачник искаше да накара Чарлз да разбере, че въпросът му е под нивото му на старши партньор във фирмата.

— Би могло да се процедира под формата на съдебно дирене от името на отделна личност, или на дадена група от обществеността. Ако става въпрос за индивидуално съдебно преследване, ще трябва да представите конкретни нанесени щети, а ако…

— Имам нанесени щети — прекъсна го Чарлз. — Дъщеря ми се разболя от левкемия!

— Д-р Мартел — с раздразнение отвърна г-н Гарачник, — като лекар би трябвало да знаете, че установяването на причинна връзка между замърсяване и левкемия би било изключително трудно. Обаче при съдебно дирене от името на обществена група, с цел осигуряване на съдебно разпореждане срещу фабриката, вие няма нужда да представяте нанесени специфични щети. Това, което ще ви трябва, е участието на тридесет до четиридесет души. Ако решите да се занимаете по-нататък със случая, бих ви предложил да влезете в контакт с Томас Уилсън, един от нашите нови, по-млади адвокати. Той проявява интерес към дела, свързани с околната среда.

— От значение ли е това, че фабриката се намира в Ню Хемпшир? — бързо попита Чарлз.

— Не, само делото трябва да се гледа в съд на Ню Хемпшир — каза г-н Гарачник, явно нямащ търпение да приключи разговора.

— А ако е собственост на корпорация в Ню Джърси?

— Това може да представлява известни затруднения, а може би не — каза г-н Гарачник, проявявайки внезапно интерес. — За коя фабрика в Ню Джърси говорите?

— Място, наречено „Рисайкъл Лтд“ в Шафсбъри — отговори Чарлз.

— Което е собственост на „Бруър Кемикълс“ от Ню Джърси — бързо добави г-н Гарачник.

— Правилно — изненадан каза Чарлз. — Откъде знаете?

— Защото в някои случаи непряко представляваме „Бруър Кемикълс“. И в случай че не ви е известно, „Бруър Кемикълс“ са собственици на института Уайнбъргър, въпреки че той се управлява от непечеливша организация.

Чарлз се стъписа.

Г-н Гарачник продължи:

— „Бруър Кемикълс“ основаха Уайнбъргър, когато разшириха дейността си и навлязоха в лекарствената индустрия чрез закупуването на „Лесли Фармасютикълс“. Аз бях против тогава, но Уайнбъргър старши беше решен да го направи. Боях се от антитръстови мерки, но те никога не бяха предприети поради прикритието на непечеливш обект. Във всеки случай, д-р Мартел, вие по принцип работите за „Бруър Кемикълс“, така че размислете повторно при това положение дали да съдите някого.

Чарлз много бавно постави слушалката върху телефона. Не можеше да повярва това, което току-що беше чул. Никога не бяха го интересували финансовите въпроси на института, освен дотолкова, че Уайнбъргър беше в състояние да му осигурява работно пространство и оборудване. Но сега научи, че всъщност работеше за един конгломерат, който носеше абсолютна отговорност за замърсяването на една обществена река с отпадъци, причиняващи рак, а в същото време управляваше научен институт, чиято предполагаема дейност беше да изследва лечението на рака. Що се отнася до „Кансеран“, компанията майка контролираше както лекарствената фирма, притежател на патентите, така и изследователската фирма, избрана да докаже неговата ефикасност.

Вече не беше чудно защо Уайнбъргър беше толкова заинтересован от проекта „Кансеран“.

Телефонът сепна опънатите нерви на Чарлз, когато иззвъня под все още протегнатата му ръка. Тъй като телефонът стана източник на току-що узнатото ужасно разкритие, Чарлз се поколеба дали да отговори. Несъмнено го търсеха от администрацията, твърдо решени да го подложат на допълнителен натиск и още лъжи.

Внезапно мислите му се насочиха към Мишел. Може би го търсеха във връзка с дъщеря му. Грабна слушалката и я притисна до ухото си.

Оказа се прав. Беше Катрин и гласът й звучеше по същия напрегнат начин, както предишния ден. Гърлото му се сви.

— Наред ли е всичко?

— Мишел не е много добре. Имаше усложнения. По-добре ще е да дойдеш.

Чарлз грабна палтото си и изхвърча от лабораторията. На централния изход зачука по масивното стъкло, нетърпелив да му отворят.

— Добре, добре — извика мис Андрюс, като натисна бутона за освобождаване на вратата, поставен под бюрото й.

Чарлз се промуши през вратата преди още да се е отворила напълно и изчезна от поглед.

— Какво му става? — попита мис Андрюс, докато натискаше бутона за затваряне. — Полудял ли е или що?

Рой намести износения кобур на пистолета си и сви рамене.

Чарлз насочи цялото си внимание върху това, как да кара по-бързо към болницата, за да няма възможност да мисли за евентуалното състояние на Мишел. Но след като премина над реката, Чарлз попадна в задръстване по Масачузетс авеню. А докато се придвижваше сантиметър по сантиметър напред, не можеше да не се тревожи за това, какво ще намери, когато пристигне в Педиатричната болница. Думите на Катрин ехтяха в съзнанието му: „Мишел не е много добре. Имаше усложнения“. Усети как паника стегна стомаха му в болезнен възел.

Когато пристигна до болницата, се втурна вътре и със сила си проби път в претъпкания асансьор. Кабината влудяващо спираше на всеки етаж. Най-после стигна до шестия, Чарлз успя да излезе и забърза към стаята на Мишел. Вратата беше почти затворена. Влезе, без да чука.

Елегантната, русокоса жена, приведена над леглото на Мишел, се изправи. Прислушваше сърцето й до влизането на Чарлз. От другата страна на леглото стоеше млад лекар, облечен в болнично бяло.

Чарлз хвърли бегъл поглед към жената и погледна дъщеря си със загриженост, потиснал всички останали чувства. Искаше му се да я грабне и да я предпази с тялото си, но се страхуваше, че е станала прекалено крехка. Опитните му очи я огледаха бързо и установи, че състоянието й се е влошило от сутринта. Лицето й беше придобило зеленикав оттенък, промяна, която Чарлз, през годините на лекарската си практика, се беше научил да свързва с приближаващата смърт. Бузите й бяха хлътнали и кожата й се опъваше над изострените скули. Независимо от интравенозните системи, прикрепени на двете й ръце, тя изглеждаше обезводнена от повръщането и високата температура.

Мишел лежеше неподвижно по гръб. Вдигна уморено очи към баща си. Въпреки болките, тя успя слабо да се усмихне и за миг в очите й проблесна онази невероятна жизненост, която Чарлз си спомняше.

— Мишел — тихо каза Чарлз и доближи лицето си до нейното. — Как се чувстваш? — Не знаеше какво друго да й каже.

Очите й се замъглиха и тя се разплака.

— Искам да си отида в къщи, татко. — Но не каза колко зле се чувства.

Прехапвайки устни, Чарлз погледна към жената до себе си, смутен от силната проява на чувствата си. Свеждайки отново поглед към Мишел, той сложи ръка на челото й и приглади гъстата й черна коса. Челото й беше горещо и влажно. Температурата й се беше покачила. Тя стисна ръката му.

— Ще поговорим за това — каза с треперещи устни Чарлз.

— Извинете — каза жената, — вие трябва да сте д-р Мартел. Аз съм д-р Брубейкър. Д-р Кайцман ме помоли да прегледам Мишел. Кардиолог съм. А това е д-р Джон Хершинг, нашият главен лекар.

Чарлз дори не направи опит да се представи.

— Какво се случи?

— Тя преживя остра криза на вентрикуларна тахикардия — каза д-р Хершинг. — Кардиовертирахме я веднага и от тогава състоянието й е стабилно.

Чарлз погледна д-р Брубейкър. Тя беше висока, приятна жена с изострени черти. Русата й коса беше събрана високо горе, в не много стегнат кок.

— Какво е причинило аритмията? — попита Чарлз, без да пуска ръката на Мишел.

— Все още не знаем — отговори д-р Брубейкър. — Първата ми мисъл беше, че е като идиосинкратична реакция на двойната доза „Донорубицин“, или е вследствие на основния й проблем: някакъв вид разпространяваща се миопатия. Но бих желала да завърша прегледа, ако позволите. Д-р Кайцман и съпругата ви са в помещението на сестрите. Разбрах, че ви очакват.

Чарлз сведе погледа си към Мишел.

— Веднага ще се върна, скъпа.

— Не заминавай, татко — замоли се Мишел. — Стой при мен.

— Няма да ходя далеч — каза Чарлз и внимателно освободи ръката си. Беше затормозен от думите на д-р Брубейкър, че Мишел е получила двойна доза „Донорубицин“. Звучеше необичайно.

Катрин видя Чарлз преди той да я забележи и скочи на крака, обвивайки ръце около врата му.

— Чарлз, толкова се радвам, че си тук. — Тя притисна ръце на гърдите му. — Толкова ми е трудно да се справям тук сама.

Чарлз я прегърна и огледа малката стая. Д-р Уайли се беше облегнал до една маса и гледаше в земята. Д-р Кайцман седеше срещу него с кръстосани крака и ръце, сплетени около коляното. Седеше с такъв вид, сякаш беше погълнат от изследване на тъканта на панталона си. Никой не проговори, но Чарлз усети нервност и погледът му се стрелна неспокойно от единия доктор на другия. Сцената изглеждаше толкова изкуствена, така театрална. Предстоеше нещо, а Чарлз ненавиждаше сценичните постановки.

— Е, добре — предизвикателно каза Чарлз. — Какво става?

Д-р Уайли и д-р Кайцман започнаха да говорят едновременно, после спряха.

— Става въпрос за Мишел — каза накрая д-р Кайцман.

— Дотолкова успях да предположа — каза Чарлз. Топката в стомаха му се стегна все повече.

— При нея нещата не вървят, както бихме се надявали — каза д-р Кайцман, за пръв път поглеждайки Чарлз в лицето. — С лекарските семейства е винаги най-трудно. Мисля, че бих нарекъл това „Законът на Кайцман“.

Чарлз не беше в настроение за шеги. Продължи да гледа втренчено онколога, чието лице отново потръпна в един от характерните си спазми.

— Какво означава тази двойна доза „Донорубицин“?

Д-р Кайцман преглътна.

— Дадохме й първата доза вчера, но нямаше ефект. Днес й дадохме друга. Трябва да унищожим циркулиращите левкемични клетки.

— Тази не е нормалната процедура, нали? — отсече Чарлз.

— Не — уклончиво отговори д-р Кайцман, — но Мишел не е обикновен случай. Исках да опитам…

— Да опитате! — изкрещя Чарлз. — Слушайте, д-р Кайцман — продължи ядосан Чарлз, сочейки обвинително с пръст към Кайцман, — дъщеря ми не лежи тук, за да си правите опити с нея. Това, което в действителност казвате, е, че шансовете й за ремисия са толкова нищожни, че вие сте готов да експериментирате.

— Чарлз! — каза Катрин. — Това не е честно.

Чарлз не й обърна внимание.

— Същността на нещата, д-р Кайцман, е в това, че вие сте дотолкова сигурен, че болестта й е неизлечима, та сте се отказали от ортодоксалната хемотерапия. Е, аз не съм убеден, че вашите експерименти не намаляват шансовете й. Какво ще кажете за тази сърдечна криза? Тя никога не е имала проблеми със сърцето. Не причинява ли „Донорубицин“-ът сърдечни проблеми?

— Да — съгласи се д-р Кайцман, — но обикновено не толкова бързо. Не зная какво да мисля за това усложнение и затова поисках консулт с кардиолог.

— Е, аз мисля, че е от лекарството — каза Чарлз. — Съгласих се на хемотерапия, но допуснах, че ще прилагате стандартните дози. Не съм сигурен, че ще се съглася да ги удвоявате.

— Щом е така, тогава вероятно ще трябва да се обърнете към друг онколог — каза уморено д-р Кайцман, изправи се и започна да си събира нещата. — Или просто да се заемете със случая сам.

— Не! Моля ви! — каза Катрин, пусна Чарлз и хвана ръката на д-р Кайцман. — Моля ви! Чарлз просто е разстроен. Моля ви, не ни изоставяйте. — Тя се обърна като обезумяла към Чарлз: — Чарлз, лекарството е единствената възможност за Мишел. — Обърна се отново към д-р Кайцман: — Не е ли така?

— Така е — каза д-р Кайцман. — Увеличаване на хемотерапията, дори това да е необичаен подход, е единствената надежда за ремисия, а ремисия трябва да се постигне бързо, ако искаме Мишел да преживее тази остра криза на болестта.

— Ти какво предлагаш, Чарлз? — каза д-р Уайли. — Да не правим нищо?

— Тя няма да навлезе в ремисия — сърдито отговори Чарлз.

— Не можеш да говориш така — каза д-р Уайли.

— Чарлз, това е единственият й шанс — каза Катрин.

Чарлз направи крачка назад, наблюдавайки другите в стаята така, сякаш те се готвеха да го принудят да се подчини.

— Как мислиш, че трябва да бъде лекувана? — попита д-р Уайли.

— Нищо не можем да направим, Чарлз — замоли го Катрин.

Чарлз изпита крещяща нужда да излезе оттук. Между стените на болницата, близо да Мишел, не можеше да мисли рационално. Идеята да се причиняват на Мишел допълнителни страдания беше изтезание, но от друга страна, концепцията просто да я оставят да умре без борба, беше също толкова ужасяваща. Пред него нямаше открита алтернатива. Предложението на д-р Кайцман беше разумно, доколкото съществуваше вероятност да се постигне ремисия. Но ако ремисията беше невъзможна, тогава те просто измъчваха умиращото дете. Господи!

Чарлз внезапно се обърна и излезе от стаята. Катрин се спусна след него.

— Чарлз! Къде отиваш? Чарлз, не заминавай! Моля те. Не ме оставяй сама.

На стълбите той най-после се обърна, хвана я за раменете.

— Тук не мога да мисля. Не мога да преценя кое е правилно. Всяка алтернатива е толкова лоша, колкото и другата. Преживях това веднъж. Познаването на проблема не ме улеснява. Трябва да дойда на себе си. Съжалявам.

Катрин безпомощно проследи с поглед как той излезе през вратата, после изчезна. Почувства се сама в претъпкания с хора коридор. Знаеше, че ако се наложи, щеше да се справи със ситуацията, дори Чарлз да не беше в състояние. Трябваше да може, заради Мишел. Върна се отново в стаята на сестрите.

— Най-странното нещо — каза с треперещ глас Катрин, — е, че вие двамата предсказахте всичко това.

— За нещастие, имаме известен опит със семейства на лекари — каза д-р Кайцман. — Винаги е трудно.

— Но обикновено не чак толкова трудно — добави д-р Уайли.

— Разговаряхме докато ви нямаше — каза д-р Кайцман. — Смятаме, че трябва да се направи нещо, за да се осигури продължаване лечението на Мишел.

— Някакъв вид гаранция — каза д-р Уайли.

— И то е предимно, защото времето е толкова важно — допълни д-р Кайцман. — Ако лечението се прекъсне дори за ден или два, би могло да е решаващо за успеха или провала.

— С това не искаме да подчертаем, че тревогите на Чарлз са неоснователни — увери я д-р Уайли.

— Да, точно така — съгласи се д-р Кайцман. — В случая на Мишел, когато има циркулиращи левкемични клетки, които не реагират на „Донорубицин“, перспективите не са от най-обнадеждаващите. Но мисля, че тя заслужава да й се даде възможност, независимо от перспективите. Не сте ли съгласна, мисис Мартел?

Катрин загледа двамата лекари. Опитваха се да й намекнат нещо, но не разбираше какво.

— Добре — каза тя. Как би могла да не се съгласи? Мишел заслужаваше да има всеки шанс.

— Има начини да се застраховаме от правната намеса на Чарлз, ако поиска да прекрати лечението й — каза д-р Уайли.

— Тези средства могат да се приложат, само ако има нужда от тях — каза д-р Кайцман. — Но е добре да сме подготвени, за всеки случай.

Настъпи пауза.

Катрин остана с ясното впечатление, че от нея се очакваше отговор, но нямаше и най-малка представа за какво всъщност говореха двамата лекари.

— Нека да ви дам един пример — каза д-р Уайли, накланяйки се напред на стола си. — Да допуснем, че едно дете отчаяно се нуждае от кръвопреливане. Ако кръвопреливането не се извърши, детето ще умре. И нека да допуснем още, че единият от родителите принадлежи към религията Свидетелите на Йехова. Лекарите, естествено, са убедени в необходимостта от кръвопреливане, за спасяване живота на детето. Как постъпват в такъв случай? Отнасят се към съда, който се произнася, че дава правата на настойничество на родителя, съгласен с мнението на лекарите. Съдът няма нищо против да направи това, с цел да гарантира правата на детето. Не го правят от незачитане на религията на несъгласния родител. Просто считат, че е нечестно една личност да лишава друга от животоспасяващо лечение.

Катрин загледа ужасена д-р Уайли:

— И вие искате да си присвоя правата на настойник зад гърба на Чарлз?

— Само поради конкретната причина да се продължи лечението — каза д-р Кайцман. — Това може да спаси живота на детето. Моля ви, разберете, мисис Мартел, че бихте могли да го направим и без вашата помощ. Можем да поискаме от съда да определи настойник, което и правим, когато и двамата родители се противопоставят на установена практика на медицинско лечение. Но би било могло по-просто, ако вземете участие вие.

— Но вие вече не подлагате Мишел на стандартно лечение — каза Катрин, спомняйки си думите на Чарлз.

— Е, не е толкова необичайно — каза д-р Кайцман.

— Всъщност, от известно време работим върху въпроса за прилагане на увеличени хемотерапевтични дози за случаи, упорити като този на дъщеря ви.

— И трябва да се съгласите, че Чарлз наистина се държа странно — добави д-р Уайли. — Вероятно напрежението за него е прекалено голямо. Може да не бъде в състояние да взема разумни решения. Всъщност, бих се чувствал много по-добре, ако бихме могли да убедим Чарлз също да потърси професионална помощ.

— Искате да кажете, да потърси психиатър? — попита Катрин.

— Мисля, че не би било лоша идея — каза д-р Уайли.

— Моля, разберете ни, мисис Мартел — каза д-р Кайцман, — стараем се да направим всичко, което е по силите ни и като лекари на Мишел главната ни грижа е нейното добро. Чувстваме, че трябва да направим всичко, на което сме способни.

— Уважавам усилията ви — каза Катрин, — но…

— Знаем, че звучи драстично — каза д-р Кайцман, — но след като веднъж се придобият легалните документи, правото на настойник не е нужно да се упражнява, освен при крайна необходимост. И освен това, ако Чарлз се опита да прекрати лечението на Мишел или дори да я вземе от болницата, ние ще бъдем в правата си да предотвратим това.

— Един грам предпазни мерки струват колкото цял килограм лекуване — каза д-р Уайли.

— Идеята ви ме смущава — каза Катрин. — Но Чарлз наистина се държеше странно. Не мога да повярвам, че си замина и то точно сега.

— Разбирам поведението му — каза д-р Кайцман. — Чувствам, че Чарлз е човек на действието и фактът, че не може да направи нищо за Мишел, сигурно го подлудява. Подложен е на ужасно емоционално натоварване и затова мисля, че една професионална помощ може да му е от полза.

— Не мислите, че може да изпадне в нервен срив, нали? — попита Катрин с нарастваща тревога.

Д-р Кайцман погледна към д-р Уайли, за да види дали той иска да отговори, после каза:

— Не се чувствам професионално подготвен, за да изкажа мнение. Явно напрежението е налице. Въпросът е, доколко големи са защитните му сили.

— Мисля, че съществува подобна вероятност — каза д-р Уайли. — Всъщност, дори мисля, че показва известни симптоми. Изглежда не е в състояние да контролира чувствата си и мисля, че гневът му беше необоснован.

Вихър от тревожни мисли завладя Катрин. Идеята, че би била способна да застане между Чарлз, мъжът, когото обичаше и дъщеря му, която се беше научила да обича, беше немислима. И все пак, ако напрежението беше прекалено голямо за Чарлз и той решеше да прекъсне лечението на Мишел, на нея би й се наложило да сподели вината за това, че не е намерила сили да помогне на лекарите на Мишел.

— Ако реша да направя това, което искате, каква ще бъде процедурата? — попита Катрин.

— Почакайте — каза д-р Кайцман и се пресегна за телефона. — Мисля, че юристът на болницата би могъл да отговори по-добре от мен.

Почти преди Катрин да осъзнае какво става, срещата с юриста беше свършила и тя вече бързаше след него към съда на Бостън. Името му беше Патрик Мърфи. Имаше луничаво лице и светла коса с неопределим цвят, която вероятно някога е била червена. Но най-доминиращата му характерна черта беше неговата личност. Той беше един от онези рядко срещани хора, които на всеки се харесват веднага и Катрин не направи изключение. Въпреки обърканото си състояние, тя беше очарована от милите му и нелицемерни маниери, както и от омайващата му усмивка.

Катрин не беше сигурна кога точно разговорът с юриста премина от дискутиране на хипотетична ситуация, към дискутиране на един съвсем действителен случай. Да вземе решение да иска законно настойничество над Мишел, зад гърба на Чарлз, беше толкова трудно за Катрин, че тя с облекчение прие процедурата да се извърши и реши в нейна полза, на основание неприсъствие на ответника в съда. Патрик беше уверил Катрин, подобно на д-р Кайцман преди това, че получената юридическа власт няма да бъде използвана, освен при слабо вероятния случай Чарлз да се опита да спре лечението на Мишел.

Въпреки това, Катрин се чувстваше много неспокойна от цялата тази работа, особено, защото не намери време да види Мишел в бързането да пристигнат в съда преди края на работното време в 4 следобед.

— Оттук, моля — каза Патрик, посочвайки едно тясно стълбище.

Катрин никога преди не беше влизала в съдебна сграда, така че обстановката сега не й приличаше на онова, което си беше представяла. Мислеше си, че трябва да е величествена, по някакъв символичен начин, тъй като все пак представляваше устоите на справедливостта. Обаче съдебната сграда на Бостън, която всъщност беше над стогодишна, беше мръсна и потискаща, особено защото поради засилени мерки за сигурност, хората трябваше да влизат през сутерена.

След като се спуснаха по тесните стоманени тръби, за които Катрин не можеше да приеме, че са единственият достъп на обществеността до съда, те стигнаха до старото главно преддверие. Тук поне се усещаше бледата сянка на някогашно величие, със сводестия таван на две нива, мраморните колонади и подови настилки. Но мазилката беше олющена и напукана, а изящните скулптурни орнаменти създаваха впечатлението, че са на път да се откъртят и паднат.

Катрин трябваше да изтича няколко стъпки, за да настигне Патрик, когато той зави и влезе в залата за легализиране на съдебни решения. Беше дълга, тясна стая с тежък и прашен вид, придаван й поради стотиците остарели папки, натрупани по ниските лавици отдясно. Отляво имаше дълъг, олющен и невзрачен писалищен плот и цяла плеяда от съдебни служители, които като че ли внезапно се пробудиха от унеса си, предшестващ края на работния ден.

Докато оглеждаше стаята, Катрин не усети увереността и успокоението, на което се бе надявала. Вместо това, запуснатият вид предизвика у нея представата, че е уловена в клопка. Но Патрик не й даде възможност да се спре. Придърпа я към едно по-малко писалище в дъното на стаята.

— Бих желал да разговарям с някой от помощник-нотариусите — каза Патрик на една от отегчените служителки.

Тя стискаше цигара в единия ъгъл на устата си, което я караше да държи главата си приведена на една страна, за да не й влиза дим в очите. Посочи към един мъж, обърнат с гръб към тях.

Мъжът беше чул разговора и се обърна: говореше по телефона, но им направи знак с ръка да почакат. Когато приключи разговора си, той се приближи към Катрин и Патрик. Беше с изключително наднормено тегло, мъж на средна възраст, с провиснали слоеве тлъстина, които се тресяха, докато вървеше. Лицето му представляваше само челюсти, няколко брадички и дълбоки гънки.

— Имаме спешен случай — обясни Патрик. — Бихме искали да се срещнем с някои от съдиите.

— Гарантиране на настойничество поради болест ли, г-н Мърфи? — всезнаещо запита помощник-нотариусът.

— Точно така — каза Патрик. — Всички формуляри са попълнени.

— Трябва да отбележа, че вие момчета, ставате все по-оперативни — каза Марк. Погледна към циферблата на неуморния часовник. — Боже мой, на ръба сте. Почти четири е. По-добре да проверя дали съдия Пелигрино е още тук.

Той се промуши през недалечната врата, като ръцете му се размахваха почти перпендикулярно на тялото.

— Проблем с функционирането на жлезите му — прошепна Патрик. Той сложи куфарчето си върху писалището и го отвори.

Катрин спря погледа си на привлекателния млад адвокат. Беше облечен според типичната за юристите мода, в хубав, раиран костюм, стила Айви лига. Панталоните му бяха леко измачкани, особено на прегъвките зад коленете и му бяха с около пет сантиметра къси, като разкриваха глезените, стегнати в черни чорапи. С особено старание той подреди формулярите, подписани от Катрин.

— Смятате ли, че наистина трябва да направя това? — внезапно попита Катрин.

— Абсолютно — каза Патрик, отправяйки й една от топлите си, спонтанни усмивки. — Заради детето.

След пет минути вече бяха в кантората на съдията и нямаше време за бягство.

Съдия Луис Пелигрино се оказа толкова по-различен от предварителната представа на Катрин, колкото и сградата на бостънския съд в началото. Вместо пред позастарялата, облечена в тога, Сократовска фигура, Катрин се озова седнала срещу вълнуващо красив мъж, в добре скроен, ушит по поръчка костюм. След като сложи стилните си очила, той пое документите от Патрик с думите:

— За бога, г-н Мърфи, защо се получава така, че винаги се появявате в четири часа?

— Медицински спешни случаи, Ваша чест, които се съобразяват по-скоро с биологичния, отколкото с канцеларския часовник.

Съдия Пелигрино погледна остро към Патрик над тесните стъкла на очилата си, очевидно опитвайки се да прецени дали отговорът беше само остроумен, или съдържаше намек за обида. Усмихна се бавно, когато реши, че е първото.

— Много добре, г-н Мърфи. Ще приема това. Сега, защо не ме информирате накратко по същността на тези петиции.

Докато Патрик с вещина описваше събитията, съпровождащи болестта на Мишел, както и лечението и поведението на Чарлз, съдия Пелигрино разглеждаше формулярите, привидно без да слуша младия адвокат. Но когато Патрик допусна незначителна граматическа грешка, главата на съдията рязко се изправи и той го коригира.

— Къде са клетвените декларации от докторите Уайли и Кайцман? — попита съдия Пелигрино, когато Патрик свърши.

Адвокатът се наведе напред и припряно прелисти хартиите в ръцете на съдията. После отвори куфарчето си и с голямо облекчение намери двата документа и ги подаде с молба за извинение.

Съдията ги прочете подробно.

— А това е майката осиновител, както допускам — каза съдия Пелигрино, обръщайки се към Катрин.

— Да — каза Патрик, — и е разбираемо, че е загрижена за подходящо лечение на младото момиче.

Съдия Пелигрино изпитателно изгледа Катрин и тя усети, че се изчервява.

— Мисля, че е важно да изтъкна, че няма семейни разногласия между Чарлз и Катрин Мартел. Единствената цел е желанието да се продължи установеният метод на лечение, препоръчан от упълномощените медици.

— Разбирам това — каза съдия Пелигрино. — Онова, което не разбирам и което не ми харесва, е, че биологическият баща не е тук, за да бъде подложен на кръстосан разпит.

— Но това точно е причината, поради която мисис Мартел моли за спешно и временно настойничество — каза Патрик. — Само преди няколко часа Чарлз Мартел избяга от една среща с мисис Мартел и лекарите на Мишел. Господин Мартел изказа убеждението си, че лечението на Мишел, което е единствената й възможност за оцеляване, трябва да бъде прекратено, след което напусна съвещанието. И, нека допълня, лекуващите лекари са загрижени за умствената му стабилност.

— Последното ми звучи като умствено разстройство, което би трябвало се включи в документацията — каза съдията.

— Съгласен съм — каза Патрик, — но за нещастие, за целта би трябвало г-н Мартел да посети психиатър. Вероятно би могло да се уреди за окончателното гледане на делото.

— Ще желаете ли да добавите нещо, мисис Мартел? — попита съдията, обръщайки се към Катрин.

Катрин отказа почти безгласно.

Съдията започна да подрежда формулярите върху бюрото си, като явно размишляваше. Прочисти гърлото си, преди да проговори:

— Ще разреша даването на спешно, временно настойничество, поради единствената причина да се поддържат признатите и установени медицински методи. — С театрален жест подписа документа. — Ще посоча също настойник ad-litim по петицията за настойничество, който да изпълнява задълженията си до пълното изслушване на страните по делото, което искам да бъде насрочено до три седмици.

— Ще бъде трудно — каза помощник-нотариусът, проговаряйки за първи път. — Графикът ви е съвсем запълнен.

— По дяволите с графика! — каза съдия Пелигрино, подписвайки втория документ.

— Ще бъде трудно да се подготвим за делото само за три седмици — протестира Патрик. — Ще трябва да осигурим експертно медицинско заключение.

— Ваш проблем — без всякакво съчувствие каза съдията. — Вие и без това ще бъдете доста заети с първото дело по временното настойничество. Според закона, то трябва да се състои след три дни. Така че, по-добре се размърдайте и действайте. Освен това, искам бащата да бъде уведомен за настоящите съдебни процедури колкото е възможно по-скоро. Искам, не по-късно от утре, копие от документацията да му се представи писмено или в болницата, или там, където работи.

Катрин се сепна, напълно объркана.

— Вие ще кажете на Чарлз за тази среща?

— Непременно — каза, изправяйки се, съдията. — Мисля, че едва ли е честно да се лиши един родител от правата му, без да се уведоми. А сега, моля да ме извините.

— Но… — започна Катрин. Не довърши изречението си.

Патрик благодари на съдията и я подкани да побързат да излязат от приемната на адвоката и да се върнат в главната зала на нотариалната служба.

Катрин беше смутена.

— Но вие казахте, че няма да използваме това, освен ако Чарлз наистина не прекрати лечението.

— Правилно — каза Патрик, на свой ред объркан от поведението на Катрин.

— Но Чарлз ще разбере какво съм направила — извика Катрин. — Вие не ми казахте това! О, боже!

Десета глава

Въпреки че слънцето беше залязло както обикновено в четири и половина, никой в Нова Англия не успя да наблюдава фактическия залез, включително Чарлз, който по това време паркираше в началото на Мейн стрийт, в Шафсбъри. От посока на Големите езера, над града се беше придвижила тежка пелена от облаци. Метеоролозите от Нова Англия се опитваха да определят кога тази маса щеше да се сблъска с потока топъл въздух, навлизащ откъм Мексиканския залив. Всички бяха на мнение, че ще вали, но никой не можеше да каже точно кога и колко.

В пет и половина Чарлз все още седеше зад волана на колата си, паркирана на завет до редиците от изоставени, стари фабрични сгради. От време на време изстъргваше по малко от скрежа, натрупващ се от външната страна на предното стъкло и поглеждаше навън. Беше решил да чака, докато се стъмни напълно. За да се стопли, на всеки четвърт час включваше двигателя и го оставяше да работи по пет минути. Малко след шест прецени, че небето е потънало в равномерен мрак, отвори вратата и излезе.

„Рисайкъл Лтд“ беше на около двеста метра право напред, доколкото можеше да се определи по единствената светлина, която се виждаше близо до служебния вход. Бяха започнали да се сипят едри снежинки, които прелитаха като перца, описвайки кратки, широки дъги.

Чарлз отвори багажника и извади нещата си: една камера „Полароид“, джобно фенерче и няколко стъкленици за вземане на проби. После мина през снега, за да навлезе в сянката на една празна тухлена фабрика и оттам бавно започна да се промъква към „Рисайкъл Лтд“. След като остави Катрин в болницата, той се беше опитал да размисли и да се ориентира в хаоса на чувствата си. Не успя да стигне до някакво решение по въпроса за лечението на Мишел, но някаква интуиция му подсказваше, че тя няма да постигне ремисия. От една страна, не се чувстваше добре, а от друга, не можеше да понася да я вижда как страда повече, отколкото и без това беше неизбежно. Чувстваше се уловен в капан. Вследствие на това с желание се зае да осъществи идеята си, да се отправи към Шафсбъри и да се опита да се сдобие с някои неопровержими доказателства за изхвърляне на бензол в реката. Това поне задоволяваше вътрешната му необходимост за конкретни действия.

Когато стигна до края на сградата, спря и погледна зад ъгъла. Сега вече имаше пълен изглед към фабриката, която се беше настанила в последната от редицата запустели сгради.

С камерата и фенерчето в джобовете и стъклениците в ръка, Чарлз зави зад ъгъла и тръгна към река Потомак, като в началото се придържаше към масивната ограда. Когато светлината над входа на фабриката се скри от погледа му, той пресече по диагонал празното пространство, стигна до оградата, близка до брега на реката. Първо внимателно хвърли през оградата фенерчето, после стъклениците и ги чу меко да падат на снега от другата страна. После, с камерата през рамо, хвана мрежата и започна да се катери. На върха се залюля, после скочи на земята и успя да падне на крака, но после загуби равновесие и се търкулна по гръб. Изплашен, че може да го видят на това открито място, събра нещата си и забърза към сянката на старата фабрика.

Изчака няколко минути, заслушан във вече познатите шумове от вътрешността на фабриката. От мястото, където стоеше, можеше да вижда почти замръзналата река и да различи дърветата на отсрещния бряг. На това място реката беше около петдесет метра широка. Когато дишането му отново се успокои, тръгна бавно покрай сградата, насочвайки се към ъгъла, обърнат към реката. Вървеше трудно, защото снегът криеше под себе си всякакви развалини и предмети.

Чарлз стигна до мястото, където сградата беше с лице към реката и закривайки очи от бавно падащите снежинки, погледна надолу към целта си — двата метални резервоара. За нещастие, те бяха близо до противоположния край на сградата. След кратка пауза Чарлз се закатери през ръждясалите и нагънати части от изхвърлени машинарии, само за да се окаже, че по-нататъшния му път е пресечен от облицован с гранит ров, широк около три метра и дълбок метър и половина. Шлюзът започваше от един нисък свод под оградата и продължаваше към брега на реката, където беше преграден с дървени трупи. Някъде около средата на срещуположната зидана стена започваше канал, свързващ шлюза към голяма лагуна. Течността в рова и в лагуната не беше замръзнала и от нея се носеше същата непогрешима, задушаваща миризма на изхвърлени промишлени химически материали.

Непосредствено до стената на фабриката Чарлз забеляза две дебели греди, прехвърлени през рова. Оставяйки стъклениците си на земята, Чарлз ги разтърси, за да махне натрупалия се отгоре сняг и скреж. После, много внимателно, тръгна по така направения мост, като внимателно държеше бурканите под лявата си мишница, а с дясната се придържаше за стената.

От другата страна на шлюза имаше скосен наклон и Чарлз успя да се спусне до нивото на лагуната. От целия запуснат вид на съоръжението и особено от некомпетентно направената лагуна, за Чарлз беше напълно ясно, че изхвърляните химикали в лагуната съвсем безпрепятствено стигаха до реката. Искаше да вземе проба от тази гъста течност. Наведе се и повдигайки капака на една от стъклениците, загреба около половин литър от тихо бълбукащата течност. С малко сняг Чарлз изтри буркана, затвори го и го остави на земята, за да го вземе на връщане. Междувременно искаше да направи снимка на лагуната, която възпираше тази химическа помийна яма от цялостното й изливане в реката под нея.

Уоли Краб беше прекъснал работата си на пещите за каучук и беше взел вечерната си почивка заедно с други двама, с които играеше покер: Анджело де Джизъс и Джорджио Брезовски. Седнали до една от дългите маси в трапезарията, те играха покер, докато разсеяно дъвчеха сандвичите си. Не беше добра вечер за Уоли. Към шест и двадесет беше вътре с около тринадесет долара и нямаше изгледи късметът му да се обърне. И за да влоши още повече нещата, Брезовски го дразнеше, като показваше беззъбата си усмивка всеки път, щом раздадяха картите, сякаш мълчаливо казваше „дотук, бебчо“. Брезо беше загубил двата си предни зъба в една кръчмарска свада в Лоуел, Масачузетс, преди две години.

При раздаването Брезо даде на Уоли един оньор и четворка спатии. Когато Уоли поиска трета, Брезо му сервира още един оньор и точките му хвръкнаха над двадесет и една.

— Мръсна работа! — кресна Уоли, захвърляйки картите на масата и измъкна масивните си крака изпод стола. Изправи се и се заклатушка към машината за цигари.

— Банкрут ли, великане? — подразни го Брезо, подновявайки играта с Анджело.

Уоли не отговори. Пусна монетите си в машината, набра комбинацията и зачака. Нищо не се случи. Поне нищо вътре, в машината. В главата на Уоли обаче нещо изтрещя, изсвистя, като внезапното скъсване на струни на пиано, опънати до краен предел. С мощен ритник той разклати машината от подпорите й и я прати до стената. Изтегляйки ръката си назад, за да й нанесе и едно дясно право кроше, той видя някакво проблясване в тъмнината отвъд прозореца.

За голямо разочарование на Брезо и Анджело — те се бяха надявали да станат свидетели на разрушаването на машината за цигари — Уоли отпусна ръка и долепи лице до стъклото.

— Какво, по дяволите, сега пък гръмотевична буря ли ще имаме? — попита Уоли. После отново видя светкавицата, но този път съзря за миг и източника й. Видя за момент и една фигура с ръце, вдигнати до лицето и с леко разтворени крака. — Това е скапана камера — каза Уоли, изненадан. — Някой прави снимки на лагуната.

Уоли се протегна за телефона и набра офиса на Нат Арчър. Разказа на началник-смяната какво е видял.

— Трябва да е оня откачен Мартел — каза Нат Арчър. — С кого си там, Уоли?

— Само с Брезо и Анджело.

— Защо вие тримата не излезете и видите кой е. Ако е Мартел, тогава дайте му урок. Г-н Доусън каза, ако той се появи отново, да направим така, че това да е последното му посещение. Не забравяйте, че е там навън незаконно. Нарушил е закона.

— Ясно — каза Уоли и окачи слушалката. Обърна се към приятелчетата си, сви ръце в юмруци и каза: — Малко ще се позабавляваме. Вземете си палтата.

След като фотографира лагуната, Чарлз си проправи път до металните контейнери. Използвайки фенерчето, се опита да се ориентира в плетеницата от тръби и клапани. Една от тръбите отвеждаше направо към ограденото с мрежа пространство до паркинга и явно се използваше като площадка за разтоварване. Друга тръба водеше настрани от резервоарите и чрез един Т-образен съединител се свързваше с отточните тръби от покрива и продължаваше към реката. С особено внимание, за да не се подхлъзне по стръмния склон, Чарлз успя да се добере до края, който беше на около шест метра от повърхността на водата. Водосточната тръба свършваше внезапно и съдържанието й се изливаше надолу по брега. Усещаше се остра миризма на бензол и под тръбата се виждаше известна площ със свободно течаща вода. Останалата част от реката беше дълбоко замръзнала и покрита със сняг. След като направи няколко снимки на тръбата, Чарлз се наведе и събра известно количество течност, процеждащо се от края на тръбата, като използва втората стъкленица. Щом реши, че се е напълнила достатъчно, затвори капака и остави буркана на земята до първия. Почти свършваше вече; мисията му излезе по-ползотворна, отколкото беше очаквал. Оставаше само да снима Т-образната връзка между тръбата, идваща от резервоара и отточната тръба, и захранващата тръба до резервоара, там където започваше до стената на фабриката.

Беше се надигнал слаб вятър и доскоро мързеливите снежинки сега се сипеха по лицето на Чарлз. Преди да направи снимките, той изчисти снега от тръбите, после погледна през окуляра на камерата. Не му хареса. Искаше да събере Т-образния съединител и резервоарите на една снимка, така че прекрачи тръбите, приведе се и погледна отново. Доволен, натисна затвора, но нищо не се случи. Погледна камерата и разбра, че е забравил да завърти лостчето на светкавицата. Направи го бързо, после отново погледна през фотообектива. Сега се виждаха резервоара, тръбата, излизаща от него и свързването й с отточната тръба. Отлично. Натисна бутона на затвора.

Проблясването на камерата беше внезапно последвано от рязко дръпване и някой я изскубна от ръцете на Чарлз. Той вдигна поглед и различи силуетите на трима мъже в шуби с качулки, очертани на фона на тъмното небе. Намери се обграден и притиснат до резервоарите. Преди Чарлз да успее да помръдне, камерата описа във въздуха широка дъга и падна в средата на лагуната.

Чарлз се изправи и се опита да различи лицата под качулките. Без нито дума двамата по-дребни мъже рязко се наведоха и сграбчиха ръцете му. Внезапното им движение завари Чарлз неподготвен и той не оказа съпротива. Третият мъж, едрият, претърси джобовете на палтото му и намери малката купчина снимки. С единствено движение на китката на ръката му, те последваха камерата в пълната с химикали лагуна и останаха да плуват на повърхността й.

Мъжете пуснаха Чарлз и отстъпиха назад. Чарлз все още не успяваше да види лицата им и това правеше присъствието им още по-заплашително. Усети паника и се опита да избяга, промъквайки се между резервоара и един от по-ниските от тях. Мъжът реагира незабавно, стоварвайки юмрук в лицето на Чарлз. Ударът го замая и предизвика тънка струйка кръв, която потече надолу по брадата му.

— Добре го цапна, Брезо — засмя се Уоли.

Чарлз позна гласа.

Мъжете го заблъскаха към лагуната и той се запрепъва в тръбите под краката си. С неголяма сила по главата и ушите му се посипаха плесници. Чарлз напразно се опитваше да се предпази от ударите.

— Влизаш незаконно, а? — каза Брезо.

— Търсиш си белята, а? — каза Анджело.

— Мисля, че си я намери — каза Уоли.

Изблъскаха Чарлз до самия ръб на ямата със задушливи химикали. Един жесток удар захвърли шапката му в течността.

— Какво ще кажеш за едно малко гмуркане? — подразни го Уоли.

Като предпазваше с една ръка лицето си, Чарлз извади с другата фенерчето от джоба си и замахна към най-близкия от нападателите си.

Брезо лесно избягна удара, като само премести тежестта си на другия крак.

Тъй като се беше подготвил за сблъсък, а той не стана, Чарлз се подхлъзна на разтопения сняг и падна на ръце и колене в мръсната кал. Фенерчето се разби.

Брезо, загубил също равновесие, се олюля над ръба на лагуната. За да не падне с цялото си тяло в нея, той се принуди да направи една крачка и се намери затънал до глезен в тинята, преди Уоли да го грабне за палтото и да го измъкне.

— По дяволите! — изкрещя Брезо, усетил корозивния химикал да щипе кожата му. Знаеше, че трябва да потопи крака си във вода колкото може по-скоро.

Анджело преметна ръката на Брезо през врата си, за да го придържа и така, като на състезание по надбягване на три крака, двамата мъже забързаха обратно към входа на „Рисайкъл Лтд“.

Чарлз успя да се изправи на крака и хукна към двете греди, прехвърлени като мост над рова. Уоли се опита да го сграбчи, но го изпусна, подхлъзна се на свой ред и се намери на колене в калта. Независимо от огромното си тяло само след секунда беше пак на крака. Чарлз изтрополи по гредите, съвсем забравил за предишната си нервност при пресичането им първия път. Помисли си да ги събори в тинята, но Уоли го следваше прекалено наблизо.

Ужасен, че са решили да го хвърлят в лагуната с химикалите, Чарлз затича колкото може по-бързо, но придвижването беше трудно. Първо трябваше да се прекатури през разнебитените машинарии, после да прекоси покритото със сняг, осеяно с отпадъци открито пространство и чак след това да стигне до външната ограда. Уоли беше възпиран от същите препятствия, но свикнал да работи на открито, той се справяше по-бързо.

Чарлз започна да се катери по оградата, но за нещастие беше избрал място между два стълба. Липсата на опора, особено когато наближи горната част на мрежата, правеше изкачването по-трудно.

Уоли Краб стигна до оградата и започна силно да я клати. Сега се наложи Чарлз да употреби всичките си сили, за да се задържи на оградата, камо ли да продължи да се изкачва. Тогава Уоли протегна ръка и хвана десния му крак. Чарлз се опита да го изрита, но Уоли го държеше здраво и му беше достатъчно просто да употреби теглото на тялото си, за да го спре.

Тежестта превъзхождаше силата на Чарлз, той се изпусна и падна от оградата право върху тялото на Уоли. Чарлз отчаяно затърси под снега някакъв предмет, с който да се защити. Попадна на някаква стара обувка. Хвърли я към Уоли и въпреки че не попадна точно на целта си, все пак даде шанс на Чарлз да се изправи и да побегне покрай оградата в посока към реката. За Чарлз ситуацията беше, сякаш бе затворен в клетка с разярено животно вътре.

Тичането в снега покрай оградата беше почти невъзможно. Образуваната кора отгоре понякога издържаше тежестта на Чарлз, но понякога не, и нямаше никаква възможност да прецени, преди да направи следващата крачка. И под снега се криеха цели дебри боклуци, като се започне от наскоро изхвърлени, и се стигне до всякакви стари гуми и железарии, които непрекъснато го препъваха. Изплашен, че може да го хванат всеки момент, той хвърли поглед през рамо. Този един поглед само беше достатъчен да прецени, че пречките създаваха затруднения и за Уоли, и Чарлз успя да достигне до речния бряг пръв.

Спускането му по брега на реката беше като едва контролирано падане. С ръце, разпънати встрани, подобно греблата на кану, Чарлз се хлъзгаше и пързаляше надолу по брега, за да стигне до внезапно спиране там, където ледът беше образувал пояс на ръба на реката. Заобикаляйки малкото пространство с течаща вода, Чарлз пропълзя върху леда и се опита да запази равновесие.

Уоли започна да се спуска по брега с малко повече внимание и съответно, загуби време. Чарлз беше вече зад онази част на оградата, която се подаваше от брега и завиваше обратно нагоре по склона, когато Уоли стигна до водата.

Почти на върха на другия бряг, краката на Чарлз внезапно се хлъзнаха изпод тялото му. Обзет от паника, ръцете му затърсиха нещо, за което да се хване. В последната секунда напипа малък храст, който спря хлъзгането му назад. Опита се да пропълзи нагоре, но не успя и сантиметър. Уоли вече беше преминал реката и тръгнал нагоре към Чарлз, съкращавайки и без това малкото разстояние между двамата.

Уоли се протегна да го хване за крака. Беше само на няколко сантиметра, когато някак забави движенията си. Краката му се стегнаха, но без полза. Първо бавно, после по-бързо, Уоли се хлъзна обратно долу.

С подновени усилия Чарлз опита да изкачи последните метър и половина. Като риташе рязко с крака по склона, той откри, че може да си издълбае малки трапчинки. По този начин, бавно продължи и успя да прехвърли горната част на тялото си над ръба. Изтегли краката си, после се придърпа на ръце и колене. Докато правеше това, усети под снега парчета камъни и натрошени тухли. Изрита ги с крака, после взе малко в шепата си. Уоли беше атакувал отново стръмния бряг и се намираше само на метър и половина от върха.

Чарлз замахна с ръка и хвърли камъните. Един удари Уоли по рамото и той изръмжа от болка. Стисна удареното място с другата си ръка, но от това само се плъзна пак долу. Бързо, Чарлз изрита още камъни, събра ги и ги посипа към Уоли, който вдигна ръце над главата си и се оттегли на леда.

Чарлз се спусна към редицата запустели фабрични сгради, като смяташе да заобиколи първата от тях и да стигне до колата си, паркирана само на около сто метра от нея. Но когато тръгна нататък, видя откъм другия край на оградата да се приближават светлините на няколко фенерчета. Лъчите им се плъзгаха край мястото, където стоеше, ослепиха го за миг и той разбра, че са го открили. Нямаше избор. Спусна се направо към празната сграда.

Когато влетя през зейналия отвор на вратата, Чарлз изведнъж потъна в непрогледна тъмнина. Размаха ръце пред себе си, за да се ориентира в пространството и запристъпва бавно напред, докато се сблъска с една стена. Като в някакъв лабиринт се запрепъва покрай стената, докато напипа някаква врата. Наведе се, затършува по пода и откри малки камъчета, които хвърли през отвора. Чу ги да се удрят в още една стена и да падат на пода. Без да изпуска дръжката на вратата, Чарлз протегна ръка в тъмнината. Пръстите му напипаха стената, където се бяха ударили камъните. Сега пусна дръжката и продължи покрай тази нова стена.

Чарлз дочу викове зад себе си и усети паника. Трябваше да намери място да се скрие. Беше съвсем сигурен, че онези хора от „Рисайкъл“ са полудели и са решили да го убият. Съвсем сигурен беше, че имаха намерение да го хвърлят в лагуната с химикали и да представят случая като нещастен инцидент. В крайна сметка, той беше влязъл незаконно и звучеше съвсем естествено, че може да се подхлъзне в тъмнината и да падне в ямата. И след като можеха да изхвърлят отрова в една обществена река, то явно моралът не беше особено ценен за тях.

Чарлз стигна до един ъгъл на стената, край която вървеше. Напрегна очи, но в тъмнината не успя да различи дори собствената си ръка, когато я раздвижи пред лицето си. Наведе се, събра още камъчета и ги хвърли зад ъгъла, за да разбере колко далеч е следващата стена. Изчака да чуе звук от удар по стена, а после по пода. Но звук не последва. След дълга пауза, Чарлз чу далечен плясък на вода. Дръпна се назад. Някъде точно пред него имаше отвор, вероятно стара асансьорна шахта.

Предполагайки, че се намира в коридор, Чарлз хвърли няколко камъчета перпендикулярно на стената, която беше следвал. Камъните я удариха веднага и, протягайки ръце напред, Чарлз напипа отсрещната стена.

С краката си, Чарлз започна да подритва парчета паднала мазилка напред, за да е сигурен, че няма да падне в шахтата. Планът му успя и той бавно продължи напред, постигайки и известна увереност. Нямаше как да прецени изминатото вече разстояние, но реши, че е значително. После ръката му докосна друга дръжка. Опипвайки още малко напред, другата му ръка напипа дървена врата, отворена на около тридесет сантиметра. Самата брава липсваше. Чарлз с мъка я отвори докрай, тъй като беше полузарината с насъбрани по пода отпадъци. Много внимателно Чарлз влезе в стаята, като проверяваше пода с десния си крак. Усети тежка, задушаваща миризма. Сблъска се с някаква бала, а после разбра, че е стар, прогнил килим.

Зад себе си чу някой да вика от дълбините: „Искаме да поговорим с теб, Чарлз Мартел“. Гласът отекна в тъмнината. После чу тежки стъпки и някакви разговори. Облян от нова вълна страх, той пусна вратата и тръгна напряко на стаята, като размахваше наоколо ръце, в надежда да открие място, където да се скрие. Почти веднага се спъна в друг килим, после се сблъска с нисък метален предмет. Опипа горната му част и реши, че е някакъв преобърнат шкаф. Прескочи го и се пъхна под купчината вонящи килими. Скри се колкото се може по надълбоко и около себе си усети движението на малки крачета. Надяваше се да е обезпокоил просто мишки, а не нещо по-едро.

Освен луминесцентния циферблат на часовника си, не можеше да види нищо. Зачака, дъхът му звучеше рязко, в тишината чуваше ясно ударите на сърцето си. Беше заловен. Нямаше къде да избяга. Можеха да правят с него каквото си искат; никой не би могъл да намери тялото му, особено ако го хвърлеха долу в асансьорната шахта. Чарлз никога не беше изпитвал такъв безграничен ужас.

Светлината проблесна в коридора и изпрати леки отражения в стаята на Чарлз. Фенерите се придвижиха надолу по коридора и идваха по посока на Чарлз. За момент се скриха и настана абсолютен мрак. Дочу далечен плясък, сякаш от хвърлянето на голям предмет в шахтата, после смях.

Лъчите на фенерите се появиха отново в коридора, плъзнаха се и затърсиха. Сега той можеше да чуе всяка стъпка. С внезапен стържещ шум старата врата се разтвори и ярък сноп светлина заигра из стаята.

Чарлз скри главата си, подобно на костенурка, надявайки се преследвачът му да се задоволи само с един бегъл поглед. Но не стана така. Чарлз чу мъжът да рита купчината килими и видя светлината да пробягва през всеки сантиметър на пода. С болезнен ужас Чарлз разбра, че е на път да го открие.

Изскачайки от нищожното си прикритие, Чарлз се спусна към вратата. Преследвачът завъртя фенера си, очертавайки силуета му в рамката на вратата.

— Ето го! — извика той.

Възнамерявайки да се върне обратно по стъпките си, за да излезе от лабиринта, Чарлз тръгна надолу по коридора. Но се сблъска с друг преследвач, който идваше насреща и го сграбчи, изпускайки фенера си. Чарлз замахна в тъмното, опитвайки се отчаяно да се откопчи. Тогава, дори преди да усети болката, краката му се подкосиха. Мъжът го беше ударил отзад през коленете с палка.

Чарлз се строполи на пода, докато нападателят му се наведе да вземе фенера си. Другият мъж се показа от стаята, където преди това се беше крил Чарлз и освети сцената пред себе си. За пръв път Чарлз погледна мъжът, който го беше ударил. За свое удивление видя пред себе си Франк Нейлсън, шефът на полицията в Шафсбъри. Синята сержантска униформа, с всичките й шнурчета и украшения, включително кобур и пистолет, никога не беше му се струвала толкова приятна.

— Добре, Мартел, играта свърши, ставай! — каза Нейлсън, връщайки палката си в кожения й калъф.

Беше як мъж със зализана назад руса коса и корем, който изпъкваше над гръдния му кош, после се прибираше навътре, точно над колана на панталона му. Вратът му беше дебел колкото бедрото на Чарлз.

— Само как се радвам да те видя — каза Чарлз полуискрено, въпреки факта, че го беше ударил.

— Обзалагам се, че се радваш — каза Франк, хвана Чарлз за яката и го изправи на крака.

Чарлз залитна за момент, мускулите му не се подчиняваха.

— Белезници? — попита помощникът.

Казваше се Бърни Крофърд. Противно на шефа си, помощникът беше строен и висок, като баскетболен нападател.

— За бога, не! — каза Франк. — Само по-скоро да се измъкваме от тази дупка.

По обратния път от изоставената фабрика Бърни тръгна пръв, следван от Чарлз и накрая Франк. Когато минаваха край асансьорната шахта, Чарлз потръпна, като си помисли колко малко му беше останало, за да не падне в нея. Докато вървеше, се замисли за въпроса на Бърни за белезниците. Очевидно от „Рисайкъл“ бяха извикали полицията и бяха направили оплакване.

Никой не проговори, докато вървяха в колона по един през старата фабрика, после през празното пространство стигнаха до полицейския додж аспен. Вкараха Чарлз на задната седалка, зад мрежестата преграда. Франк запали двигателя и даде на заден от паркинга.

— Хей, моята кола е в обратна посока — каза Чарлз, като се наведе до мрежата.

— Знаем къде е колата ти — каза Франк.

Чарлз пак се облегна и се опита да се успокои. Сърцето му все още биеше силно в гърдите и краката го боляха ужасно. Погледна навън през прозореца и се запита дали го отвеждаха към полицейския участък. Обаче не направиха завой. Вместо това продължиха на юг и извиха пред вратата на паркинга на „Рисайкъл“.

Чарлз отново се наведе напред.

— Слушайте. Имам нужда от вашата помощ. Трябва да набавя неопровержимо веществено доказателство за това, че „Рисайкъл“ изхвърля отрови в Потомак. Затова бях тук, когато те се нахвърлиха върху мен и унищожиха камерата ми.

— Ти слушай, глупако — каза Франк. — Обадиха ни се, че си влязъл незаконно тук. И на всичко отгоре си нападнал един от работниците, като си го вкарал в някаква киселина. А миналата нощ си се разправял с началник-смяната, Пат Арчър.

Чарлз се отдръпна, тъй като му стана ясно, че щеше да се наложи да изслуша всичко, което Франк си беше наумил да каже. По всяка вероятност Франк се нуждаеше от проявена инициативност за кариерата си. С известно раздразнение, което помрачи облекчението му, Чарлз се примири с факта, че ще трябва да стигне и до участъка.

Спряха на известно разстояние от главния вход. Франк натисна клаксона три пъти и зачака. Не след дълго алуминиевата врата се разтвори и Чарлз видя Нат Арчър, следван от по-нисък мъж, чийто крак беше омотан с бинтове от коляното надолу.

Франк се измъкна иззад волана и заобиколи колата, за да отвори вратата на Чарлз.

— Вън — беше всичко, което каза.

Чарлз се подчини. Беше навалял около три сантиметра пресен сняг и се подхлъзна, но запази равновесие. Мястото, където го беше ударила палката на Франк, го болеше повече, когато стоеше прав.

Нат Арчър и придружителят му бавно се приближиха до Франк и Чарлз.

— Този ли е? — попита Франк, като прегъна едно пакетче дъвка и го пъхна дълбоко в устата си.

Арчър впи поглед в Чарлз и каза:

— Той е, точно така.

— Е, искате да повдигнете обвинение ли? — попита Франк, дъвчейки с шумни, мляскащи звуци.

Арчър се затътри обратно към фабриката.

Франк, не преставайки да мляска, заобиколи полицейската кола и влезе вътре.

Чарлз, объркан, се обърна да погледне към Брезо. Мъжът стоеше пред него, разтеглил устни в беззъбата си усмивка. Чарлз забеляза белега му, който се спускаше през цялата му буза и правеше усмивката му малко разкривена.

В прилив на неочаквана свирепост, Брезо стовари един мощен удар в коремната област на Чарлз. Чарлз съзря замахването на ръката му и успя леко да парира с лакътя си. Въпреки това ударът попадна в стомаха, преви го на две и той се сгърчи върху студената земя, борейки се за глътка въздух. Брезо остана да стои над него, очаквайки продължение, но се задоволи само да изрита малко сняг върху Чарлз и се оттегли, накуцвайки леко на превързания си крак.

Чарлз се повдигна на ръце и колене. За момент от болката загуби ориентация. Чу да се отваря врата на кола и усети някой да го дърпа за ръкава, изправяйки го на крака. С ръка на корема, Чарлз се остави да го отведат обратно в полицейската кола. Седна вътре и отпусна глава върху облегалката.

Почувства как колата се хлъзна, но това не го вълнуваше. Не отвори очите си. Болеше го твърде много само от усилието да диша. След малко колата спря и вратата се отвори. Чарлз отвори очи и видя Франк Нейлсън, надвесен над задната седалка.

— Изчезвай, момченце. Трябва да се смяташ късметлия, че се отърва толкова лесно. — Протегна ръка и издърпа Чарлз към себе си.

Чарлз излезе, чувствайки се леко замаян. Франк затвори вратата и седна зад волана. Спусна прозореца.

— Мисля, че ще е по-добре да стоиш настрана от „Рисайкъл“. Из града се разчу доста бързо, че се опитваш да създаваш неприятности. Нека да ти кажа нещо. Ако си ги търсиш, ще ги намериш. Всъщност, ще си намериш повече неприятности, отколкото можеш да си представиш. Градът преживява от „Рисайкъл“, а ние хората, които съблюдаваме за спазването на закона, няма да сме в състояние да гарантираме твоята безопасност, ако се опиташ да промениш това. Както и безопасността на семейството ти. Помисли върху това.

Франк затвори прозореца си и рязко завъртя колелата, оставяйки Чарлз там, на паркинга, целия изпръскан с кал. Колата на Чарлз беше на двадесет стъпки напред, полузакрита с пелена от сняг. Дори през спазмите на болката, Чарлз усети в гърдите му да се надига вълна от ярост. За Чарлз неблагополучията в живота неизменно се превръщаха в стимул за нови енергични действия.

Катрин и Джина почистваха в кухнята, когато чуха спирането на кола в алеята. Катрин изтича до прозореца и дръпна пердето, изпъстрено с червени квадрати. Силно се надяваше да е Чарлз; не знаеше нищо за него от момента, от който избяга от болницата, а на телефона в лабораторията не отговаряше никой. Знаеше, че трябва да му каже за процедурата в съда. Не можеше да го остави да научи от съдебното копие, което щяха да му връчат сутринта.

Наблюдавайки светлините, които се приближаваха по алеята, Катрин се чу да си шепне: „Нека да си ти това, Чарлз, моля те“. Колата взе последния завой и мина под прозореца. Беше неговата кола! Катрин въздъхна облекчено. Върна се към средата на стаята и взе от изненаданата Джина кърпата за бърсане на чинии.

— Майко, Чарлз е. Би ли имала нещо против да отидеш в другата стая? Искам да поговоря с него, сама.

Джина се опита да протестира, но Катрин нежно сложи пръст на устните й, подканвайки я да замълчи.

— Важно е.

— Ще се справиш ли?

— Разбира се — каза Катрин и я поведе към съседната стая.

Чу вратата на колата да се затваря. Катрин се приближи до вратата. Когато Чарлз тръгна нагоре по стълбите, тя отвори.

Преди да успее да види ясно лицето му, усети миризмата, която се носеше от него. Замириса й на нещо застояло, като от влажни хавлии, прибрани в шкаф през лятото. Когато той влезе на светло, видя охлузения му и подпухнал нос. На горната му устна имаше струйка засъхнала кръв и цялото му лице беше мръсно, а панталонът скъсан на дясното коляно. Но най-тревожно от всичко беше разстроеното му изражение и едва сдържания гняв.

— Чарлз? — Ставаше нещо ужасно. Беше се безпокоила за него цял следобед и вида му сега говореше, че тревогата й не е била напразна.

— Просто не ми казвай нищо за момент — поиска Чарлз и се дръпна да избегне допира й. След като си свали палтото, тръгна към телефона и нервно запрелиства бележника с телефонни номера.

Катрин издърпа една чиста кърпа от чекмеджето, намокри края й и се опита да почисти лицето му, за да види от къде е текла кръвта.

— Господи, Катрин! Можеш ли да почакаш секунда? — ядоса се Чарлз и я бутна настрана.

Катрин отстъпи. Мъжът пред нея се държеше като чужд. Загледа го как набира номера, как яростно натискаше бутоните.

— Доусън — изкрещя в слушалката Чарлз. — Не ме интересува дали държиш в малкия си джоб полицията и целия скапан град! Няма да ти се размине това! — Чарлз подсили заплахата си, като тръшна слушалката на вилката. Не очакваше отговор и побърза да затвори, за да изпревари Доусън. След това обаждане нервите му малко се отпуснаха. Разтърка за момент слепоочията си с бавни, кръгови движения. — Нямах представа, че това наше спретнато, мъничко градче, е толкова корумпирано — каза той с почти нормален тон.

Катрин започна да си отдъхва.

— Какво се е случило с теб? Наранен си!

Чарлз я погледна. Поклати глава и, за нейна изненада, се разсмя.

— Пострада преди всичко гордостта ми. Трудно е да се откажеш от всичките си мъжествени фантазии само за една вечер. Не, не съм ранен. Поне не лошо. Особено защото в един момент помислих, че съм свършен. Но засега имам нужда от нещо за пиене. Плодов сок. Каквото и да е.

— Вечерята ти е във фурната. Държа я топла.

— Исусе! Не бих могъл да ям — каза Чарлз, отпускайки се бавно на един от кухненските столове. — Но съм адски жаден. — Ръцете му трепереха, когато ги сложи върху масата. Стомахът го болеше на удареното място.

Катрин наля чаша ябълков сайдер и го занесе на масата. Забеляза Джина, изправена с невинно изражение на вратата. Нервно Катрин направи знак на майка си да се върне във всекидневната. После седна до масата. Поне за момента се беше отказала от идеята да обясни на Чарлз историята с попечителството.

— Има кръв на лицето ти — миролюбиво каза тя.

Чарлз изтърка с ръка мястото под носа си и после се вгледа в парченцата засъхнала кръв.

— Копелета! — каза той.

Настъпи пауза, докато Чарлз пиеше сайдера си.

— Ще ми кажеш ли къде си ходил и какво се е случило? — попита накрая Катрин.

— По-скоро първо бих изслушал какво е състоянието на Мишел — каза Чарлз, оставяйки чашата на масата.

— Сигурен ли си? — попита Катрин. Протегна ръката си и я сложи върху неговата.

— Какво искаш да кажеш, сигурен ли съм? — скара се Чарлз. — Разбира се, че съм сигурен.

— Не исках да прозвучи точно така — каза Катрин. — Зная, че си загрижен. Просто аз се тревожа за теб. Ти прие толкова тежко усложненията със сърцето на Мишел.

— Какво се е случило сега? — настоя Чарлз, повишавайки тон, обезпокоен, че Катрин се опитва да го подготви за някаква ужасна новина.

— Моля те, успокой се — кротко каза Катрин.

— Тогава кажи ми какво се е случило с Мишел.

— Просто тази нейна треска — каза Катрин. — Температурата се качва и лекарите се тревожат.

— О, господи! — каза Чарлз.

— Всичко друго изглежда наред. Пулсът на сърцето й остана нормален. — Катрин се страхуваше да му каже за косата на Мишел, която беше започнала да пада. Но д-р Кайцман беше казал, че е очакван и напълно възвратим страничен ефект.

— Някакви признаци за ремисия? — попита Чарлз.

— Мисля, че не. Не казаха нищо.

— Колко е температурата й?

— Доста висока. Беше четиридесет, когато заминах.

— Защо замина? Защо не остана?

— Аз предложих, но лекарите ме убедиха да си отида. Казаха, че родителите с болни деца трябва да внимават, да не пренебрегват останалите членове на семейството. И ми казаха още, че няма нищо, което да мога да направя. Трябваше ли да остана? Наистина не знаех. Искаше ми се да бъдеш там.

— О, господи! — отново каза Чарлз. — Някой трябва да е при нея. Високата температура не е добър признак. Лекарствата подкопават нормалните й защитни сили и явно не въздействат върху левкемичните клетки. Високата температура на този етап означава инфекция.

Чарлз рязко се изправи.

— Връщам се в болницата — твърдо каза той. — Още сега!

— Но защо, Чарлз? Какво можеш да направиш сега? — Катрин бе обхваната от паника и също скочи на крака.

— Искам да бъда до нея. Освен това, взех решение. Лекарствата ще се спрат. Или поне ще се намалят до нормалната доза. Правят си експерименти и ако експериментите им имаха шанс да успеят, вече щяхме да видим, че левкемичните й клетки намаляват. Вместо това броят им се е увеличил.

— Но лекарствата са излекували други случаи. — Катрин знаеше, че трябва на всяка цена да убеди Чарлз да не ходи в болницата. Ако отидеше, щеше да се стигне до криза… сблъсък.

— Зная, че хемотерапията е успяла да помогне на други — каза Чарлз. — За нещастие, случаят на Мишел е различен. Нормалната процедура вече се оказа безпомощна. Няма да позволя с дъщеря ми да си правят експерименти. Кайцман вече се възползва от своя шанс. Няма да допусна тя да се стопи пред очите ми както Елизабет.

Чарлз тръгна към вратата.

Катрин го хвана за ръкава.

— Чарлз, моля те. Не можеш да отидеш сега. Видът ти е ужасен.

Поглеждайки дрехите си, Чарлз призна, че Катрин е права. Но имаше ли значение това? Поколеба се, после изтича горе, смени дрехите си и изми лицето и ръцете си. Когато се върна долу, Катрин разбра, че решението му е окончателно. Щеше да отиде в болницата тази нощ и съвсем сериозно възнамеряваше да спре лекарствата на Мишел, нейния единствен шанс за живот. Още веднъж лекарите правилно бяха предвидили реакцията му. Катрин осъзна, че беше длъжна да му каже за настойничеството веднага, не можеше да си позволи да изчаква.

Чарлз облече изкаляното си яке, провери за ключовете на колана в джоба.

Катрин облегна гръб на рафта и се хвана здраво за ръба.

— Чарлс — започна тихо тя — не можеш да прекратиш лекарствата на Мишел.

Чарлз намери ключовете.

— Разбира се, че мога — убедено каза той.

— Бяха предприети някои мерки, така че не можеш — каза Катрин.

С ръка на вратата, Чарлз се спря. Думата „мерки“ му прозвуча зловещо.

— Какво се опитваш да ми кажеш?

— Искам да се върнеш, да свалиш палтото си и да седнеш — каза Катрин, сякаш говореше на капризно дете.

Чарлз тръгна право към нея.

— Мисля, че е по-добре да ми разкажеш за тези мерки.

Въпреки че Катрин не беше допускала, че е възможно, сега изпита страх, когато се вгледа в присвитите очи на Чарлз.

— След като ти напусна с такава бързина болницата днес следобед, проведох разговор с д-р Кайцман и д-р Уайли. Те бяха на мнение, че си под особено силно нервно напрежение и е вероятно да не бъдеш в състояние да вземаш правилни решения относно лечението на Мишел. — Катрин съзнателно се опитваше да имитира юридическата формулировка, която беше чула на срещата. Това, което я ужасяваше най-много, беше реакцията на Чарлз към нейното участие. Искаше да му подчертае, че е била принудена да участва. Вдигна поглед към лицето му. Очите му бяха студени. — Адвокатът на болницата каза, че Мишел има нужда от временен настойник и лекарите се съгласиха. Те казаха, че могат да го направят без моето съдействие, но че би било по-лесно, ако аз помогна. Мислех, че постъпвам правилно, но ми беше трудно да взема такова решение. Чувствах, че един от нас все пак трябва да поеме отговорност.

— И така какво се случи? — Лицето на Чарлз беше станало тъмночервено.

— Имаше спешно гледане на делото за иска пред съдия — каза Катрин. Разказваше му го лошо и в неподходящо време. Оплиташе се, объркваше всичко. Запъвайки се продължи: — Съдията се съгласи, че Мишел трябва да получи общопризнатото лечение за нейното състояние, според както го описа д-р Кайцман. Аз бях определена за временен настойник. Ще има дело по този иск след три дни и окончателно гледане на делото след три седмици. Съдът определи и още един служебен настойник и, слушай Чарлз, повярвай ми, направих всичко това за Мишел. Не правя нищо против самия теб, нито за да застана между теб и Мишел.

Катрин затърси с поглед в очите му поне искрица от разбиране. Видя само ярост.

— Чарлз! — извика Катрин. — Повярвай ми! Лекарите ме убеждаваха, че си бил подложен на огромно напрежение. Че не си на себе си. Погледни се! Д-р Кайцман е световноизвестен за лекуването на левкемия у деца. Направих го само заради Мишел. Това е само временно. Моля те! — Катрин избухна в сълзи.

Джина незабавно се появи на вратата:

— Наред ли е всичко? — изплашено извика тя.

Чарлз заговори много бавно, загледан в лицето на Катрин:

— Моли се на Бога, това да не е истина. Моли се, да не си съчиняваш всичко това.

— Истина е — успя да промълви Катрин. — Истина е. Ти си замина. А аз направих най-доброто, което можах. Ще ти връчат копие от преписката сутринта.

Чарлз избухна с такава сила, на която никога не беше предполагал, че е способен. Под ръка единствено му беше малък куп чинии. Грабвайки ги от шкафа, той ги издигна над главата си и запрати на пода сред оглушителен трясък.

— Не мога да издържам това! Всички са против мен. Всички!

Катрин се сви до мивката, вцепенена от ужас. Джина стоеше, разкъсвана от чувства до вратата, искаше й се да избяга, но се страхуваше за безопасността на дъщеря си.

— Мишел е моя дъщеря, моя плът и кръв — беснееше Чарлз. — И никой няма право да ми я отнема!

— Тя е и моя осиновена дъщеря — изхлипа Катрин. — И чувствата ми не са по-слаби от твоите. — Преодолявайки страха си, тя грабна Чарлз за реверите и го разтърси с цялата си сила. — Моля те, успокой се. Моля те!

Последното, което Чарлз можеше да понесе в момента, беше някой да го задържа със сила. По рефлекс ръката му изхвръкна и с ненужна сила отхвърли ръцете на Катрин във въздуха. При замаха ръката му непредпазливо отскочи и засегна лицето на Катрин, събаряйки я по гръб върху кухненската маса.

Един стол падна и Джина изкрещя, спусна се в стаята и препречи мощното си тяло между Чарлз и замаяната си от удара дъщеря. Занарежда някаква молитва и се прекръсти.

Чарлз се пресегна и грубо я изтласка настрана. Сграбчи Катрин за двете рамене и я разтърси като парцалена кукла.

— Искам да се обадиш и да анулираш съдебните искове. Разбираш ли ме?

Чък дочу разправията и се спусна надолу по стълбите. Хвърли един поглед на сцената пред себе си и се хвърли в стаята, сграбчи баща си в гръб и притисна ръцете му до тялото. Чарлз се опита да се освободи, но не успя. Затова пусна Катрин, замахна с лакът назад, и го стовари в корема на Чък. Чу се свистене и въздухът на Чък пресекна. Чарлз се завъртя, изблъска Чък назад, така че той се препъна, падна и удари главата си в пода. Катрин изпищя. Кризата се разрастваше във верижна реакция. Тя се хвърли върху Чък, за да го защити от баща му и едва в този момент Чарлз осъзна, че беше нападнал собствения си син.

Пристъпи крачка напред, но Катрин отново изпищя, прикривайки с тялото си превитото на пода момче. Джина се изправи между Чарлз и останалите, мърморейки нещо за дявола.

Чарлз вдигна поглед и видя обърканото лице на Жан Пол в рамката на вратата. Момчето се отдръпна назад, когато забеляза втренчения поглед на Чарлз. Поглеждайки отново към другите, Чарлз усети задушаващото го чувство на пълна изолация. Импулсивно се обърна и бързо напусна къщата.

Джина затвори задната врата след него, докато Катрин помагаше на Чък да се добере до един от столовете. Чуха как колата изсвистя надолу по алеята.

— Мразя го! Мразя го! — изкрещя Чък, притискайки стомаха си с двете ръце.

— Не, не — зауспокоява го Катрин. — Това всичко е един кошмар. После ще се събудим и той ще е изчезнал.

— Окото ти! — възкликна Джина, като се доближи до Катрин и повдигна лицето й.

— Няма нищо — каза Катрин.

— Нищо? Но то посинява. Мисля, че ще е по-добре да му сложиш лед.

Катрин се изправи и се вгледа в малкото огледало, окачено в коридора. Имаше малка цепнатина на дясната й вежда и окото й наистина посиняваше. Когато се върна в кухнята, Джина вече беше извадила табличката с леда.

Жан Пол се показа отново на вратата.

— Ако някога пак те удари, аз ще го убия — каза Чък.

— Чарлз младши — скара се Катрин — не искам да слушам такива приказки! Чарлз не е на себе си; намира се под голямо напрежение. Освен това нямаше намерение да ме удря. Само се опитваше да се освободи от ръцете ми.

— Мисля, че е пуснал дявола в себе си — каза Джина.

— Достатъчно, млъкнете вече — каза Катрин.

— Мисля, че е полудял — продължи Чък.

Катрин си пое въздух, готова да възрази на Чък, но се поколеба, защото коментарът на момчето я накара да се замисли, дали Чарлз наистина не беше изпаднал в нервна депресия. Лекарите го бяха споменали като вероятност, а досега се бяха оказали прави във всичко останало. Катрин се запита откъде ще намери сили, за да запази семейството си от разпадане.

Първата й грижа беше да осигури безопасност. Никога преди не беше виждала Чарлз да губи контрол. Като реши, че ще е по-добре да потърси някакъв професионален съвет, тя набра централата и поиска връзка с д-р Кайцман. Кайцман й се обади след пет минути.

Катрин му разказа цялата поредица от събития, включително факта, че Чарлз е взел решение да спре лекарствата на Мишел и допълни, че Чарлз е излязъл с колата си вероятно на път за болницата.

— Изглежда, че сме подали иск за попечителство точно навреме — каза д-р Кайцман.

Катрин не беше в настроение да се самопоздравява за успеха.

— Може и да е така, но съм загрижена за Чарлз. Не зная какво мога да очаквам от него.

— Точно в това е проблемът — каза д-р Кайцман. — Той може да се окаже опасен.

— Не мога да повярвам — каза Катрин.

— Това е нещо, в което не можем да бъдем сигурни, докато не го прегледа специалист. Но, повярвайте ми, съществува подобна вероятност. Може би е добре да напуснете къщата за ден-два. Имате семейство, с което трябва да се съобразявате.

— Предполагам, че бихме могли да отидем у майка ми — каза Катрин. Беше вярно, че трябваше да се погрижи за останалите, не само за себе си.

— Мисля, че така ще бъде най-добре. Докато Чарлз се успокои.

— А какво ще стане, ако Чарлз отиде в болницата тази нощ?

— Не е нужно да се тревожите за това. Ще предупредя в болницата и ще уведомя всички от етажа, че настойник сте вие. Не се безпокойте, всичко ще е наред.

Катрин затвори телефона, пожелавайки си да можеше да се чувства така оптимистично настроена, както д-р Кайцман. Тя все още имаше чувството, че нещата ще се влошат.

Половин час по-късно, обзети от доста лоши предчувствия, Катрин, Джина и двете момчета си проправиха път през снега, натоварени с пътни чанти и се качиха в голямата кола. Оставиха Жан Пол в дома на един негов съученик, където беше поканен да пренощува и продължиха към Бостън. Никой не проговори.

Единадесета глава

Минаваше девет, когато Чарлз стигна до Педиатричната болница. В пълен контраст на дневния хаос, сега улицата навън беше тиха и той намери място да паркира пред павилиона за вестници на медицинския център. Влезе през главния вход на болницата и се изкачи до „Андерсън 6“, като този път асансьорът беше празен.

Някой му извика, когато минаваше край помещението на сестрите, но той дори не погледна по посока на гласа. Стигна до стаята на Мишел и се промъкна през частично отворената врата.

Беше по-тъмно, отколкото в коридора, тъй като светлината идваше само от една малка нощна лампа, поставена ниско до пода. За да свикне с тъмнината, Чарлз спря за момент и огледа обстановката. Кардиалният монитор се виждаше от другата страна на леглото. Звуковият сигнал беше намален, но светлинният чертаеше непрекъсната, флуоресцираща крива по малкия екран. Спускаха се интравенозни тръбички, свързани към ръцете на Мишел. Тази от ляво завършваше с извит верижен накрайник и Чарлз знаеше, че се използва за венозни преливания при хемотерапия.

Чарлз тихо навлезе навътре, с очи, приковани в спящото лице на дъщеря си. Когато приближи достатъчно, разбра, за своя изненада, че очите на Мишел не са затворени. Те следяха всяко негово движение.

— Мишел? — прошепна Чарлз.

— Татко? — прошепна в отговор Мишел. Беше си помислила, че в стаята е влязъл още един санитар, прокрадващ се, за да вземе кръв.

Чарлз нежно вдигна Мишел на ръце. Беше чувствително по-лека. Опита се да отвърне на прегръдката му, но нямаше сили. Той притисна бузата си до нейната и бавно я залюля. Чувстваше как кожата й изгаря от температура. Погледна лицето й и забеляза напуканите устни. Завладя го такова отчаяние, че не можеше дори да заплаче. Животът не беше честен. Беше едно ужасно изпитание, в което надеждата и щастието бяха само преходни илюзии с единствено предназначение — да направят неизбежната трагедия още по-мъчителна.

Докато притискаше в прегръдките си дъщеря си, Чарлз се замисли за реакцията си към „Рисайкъл Лтд“ и се почувства глупак. Естествено, разбираше желанието си за отмъщение, но при дадените обстоятелства имаше по-важни неща, с които да прекарва времето си. Явно хората от „Рисайкъл“ не се интересуваха от едно дванадесетгодишно момиче и им беше много удобно да затворят очи пред всякакви морални изисквания за отговорност. А какво да каже за така наречения Раков институт? Те интересуваха ли се? Чарлз се съмняваше и в това, след като беше разбрал вътрешните двигателни сили в мястото, където самият той работеше. И иронията беше в това, че хората, контролиращи цялата тази мегалитна ракова институция, бяха изложени на всички рискове на болестта наравно с всички останали.

— Татко, защо носа ти е толкова подут? — попита Мишел, поглеждайки лицето му.

Чарлз се усмихна. Както беше болна, Мишел продължаваше да бъде загрижена за него! Невероятно!

Съчини набързо някаква история, че се е подхлъзнал на снега и е паднал по очи. Мишел се разсмя, но лицето й бързо стана сериозно.

— Татко, ще се оправя ли?

Без да иска Чарлз се поколеба. Въпросът го завари неподготвен.

— Разбира се — засмя се, опитвайки се да прикрие паузата. — Всъщност не мисля, че ще имаш нужда от тези лекарства вече. — Чарлз се изправи и посочи системата за хемотерапия. — Защо не взема просто да я махна?

Лицето на Мишел помръкна от тревога. Тя ненавиждаше всякакви манипулации със системата.

— Няма да боли — каза Чарлз. Сръчно, той махна пластмасовия катетър от ръката на Мишел, като притискаше мястото с ръка. — Другата система ще ти трябва още малко, в случай, че сърцето ти отново се разбърза. — Чарлз закачливо почука гръдния й кош.

Някой внезапно светна лампата и стаята се обля в ярка, флуоресцентна светлина.

Влезе една сестра, следвана от двама униформени полицаи от охраната.

— Г-н Мартел, съжалявам, но ще трябва да напуснете. — Тя забеляза висящия край на интравенозната система и гневно поклати глава.

Чарлз не отговори. Седна на ръба на леглото на Мишел и отново я взе в прегръдките си.

Сестрата кимна на полицаите да помогнат. Те се приближиха и любезно подканиха Чарлз да излезе.

— Бихме могли да ви арестуваме, ако не се подчините — каза сестрата, — но не искам да правя това.

Чарлз позволи на полицаите да свалят ръцете му от Мишел.

Мишел погледна към полицаите, после към баща си.

— Защо искат да те арестуват?

— Не зная — каза усмихнат Чарлз. — Предполагам, защото сега не са часовете за посещения. — Чарлз се изправи, наведе се, целуна Мишел и каза: — Опитай се да бъдеш послушна. Ще се върна скоро.

Сестрата загаси лампата. Чарлз помаха за довиждане от вратата и Мишел му махна в отговор.

— Не трябваше да прекъсвате тази система — каза сестрата, докато вървяха по коридора.

Чарлз не отговори.

— Ако искате да виждате дъщеря си — продължи сестрата, — ще трябва да го правите през нормалните часове и освен това, да идвате с придружител.

— Искам да видя картона й — любезно каза Чарлз, игнорирайки другите й забележки.

Сестрата продължи да върви; явно, идеята не й хареса.

— Това е мое право — простичко каза Чарлз. — При това аз съм лекар.

Сестрата неохотно се съгласи и Чарлз влезе в празната сега стая на сестрите. Картонът на Мишел невинно висеше на определеното си място. Той го извади и го разтвори пред себе си. Сърцето му се сви. Въпреки че беше подготвен, изпита шок от факта, че броят на левкемичните й клетки не беше спаднал. Всъщност, леко беше нараснал. Нямаше съмнение, че хемотерапията изобщо не й помага.

Придърпвайки телефона към себе си, Чарлз поиска разговор с д-р Кайцман. Докато чакаше връзката, прегледа останалите данни от картона. Графиката, отбелязваща температурата на Мишел, беше най-тревожна. Колебаеше се около 37,8 през следобеда, когато изведнъж беше скочила на 40. Чарлз прочете внимателно написания отчет на кардиолога.

Заключението беше, че вентрикуларната тахикардия е била причинена или от прибързаното подаване на втора доза „Донорубицин“, или от нахлуването на левкемични клетки в сърцето, или, вероятно от комбинация на двете. В този момент телефонът иззвъня. Беше д-р Кайцман.

И д-р Кайцман, и Чарлз направиха опит да се държат дружелюбно.

— Тъй като сте лекар — каза д-р Кайцман, — аз съм сигурен, че сте наясно, че ние лекарите често сме изправени пред дилемата дали да се придържаме към установените и най-добри методи на медицината, или да се съобразим с предпочитанията на пациента или на семейството му. Лично аз вярвам в първото и когато един лекар започне да прави изключения, независимо доколко са оправдани, то е все едно да отвори кутията на Пандора. Така че, налага се все повече и повече да разчитаме на решенията на съда.

— Но е ясно — каза Чарлз, контролирайки гласа си, — хемотерапията не помага в случая на Мишел.

— Все още не помага — призна д-р Кайцман. — Но е рано да се каже. Има още шанс. Освен това, че е и всичко, което можем да приложим.

— Мисля, че го правите предимно заради себе си — сряза го Чарлз.

Д-р Кайцман не отговори. Знаеше, че в думите на Чарлз имаше зрънце истина. Мисълта да не направи нищо, беше анатема за д-р Кайцман, особено ако се отнасяше за дете.

— Още нещо — каза Чарлз. — Мислите ли, че бензол може да е причинил левкемията на Мишел?

— Възможно е — каза д-р Кайцман. — Особено за този вид левкемия. Била ли е изложена на подобна опасност?

— Дълго време — каза Чарлз. — Една фабрика изхвърля бензол в реката, а езерото в нашата градина черпи водите си оттам. Готов ли сте да изразите мнение, че левкемията на Мишел е била причинена от бензола?

— Не бих могъл да направя това — каза д-р Кайцман. — Съжалявам, но може да е просто стечение на обстоятелствата. Освен това, досега за бензола е било доказано само, че причинява левкемия у лабораторни животни.

— За което вие и аз знаем, че следователно се отнася и за хората.

— Вярно е, но това не е доказателство, което би било прието в една съдебна зала. Съществува известен елемент на съмнение, независимо колко е малък.

— Значи няма да помогнете? — попита Чарлз.

— Съжалявам, но не мога — каза д-р Кайцман. — Но има нещо, което мога да направя и чувствам, че съм длъжен. Бих искал да ви посъветвам да потърсите консултация с психиатър. Преживяхте ужасен шок.

Чарлз си помисли да го прати по дяволите, но замълча. Вместо това затвори телефона. Изправи се и се замисли дали да не се промъкне обратно при Мишел, но прецени, че е невъзможно. Дежурната сестра го следеше с ястребов поглед, а единият от униформените пазачи все още беше в стаята и прелистваше списание „Пийпъл“.

Чарлз отиде до асансьора и натисна бутона. Докато чакаше, започна да обмисля действията, които би могъл да предприеме. Беше напълно сам и щеше да е още повече изолиран след срещата си с д-р Ибанез сутринта.

Елън Шелдън пристигна в Уайнбъргър по-късно от обикновено. Независимо от това не бързаше, защото пътеката до входната врата беше хлъзгава. Времето в Бостън беше оправдало очакванията за предишната нощ — започна се с дъжд, който премина в сняг и после пак в дъжд. Сега цялата къща се беше превърнала в лед. Когато Елън стигна до входа, вече беше осем и половина.

Причините, поради които закъсня, бяха две. Първо, изобщо не беше сигурна дали ще види Чарлз през този ден, така че нямаше смисъл да подготвя лабораторията. И второ, предната нощ се беше прибрала много късно. Беше нарушила едно от златните си правила: никога да не приема покана в последния момент. Но след като беше съобщила на д-р Морисън, че Чарлз не работи върху изследването на „Кансеран“, той успя да я убеди да прекъсне работата си за деня и да си вземе почивка. Поиска също и домашния й телефон, за да й съобщи резултата от срещата с Чарлз и двамата Уайнбъргър. Въпреки че Елен не очакваше да й се обади, той все пак позвъни и й каза за изпитателния срок на Чарлз и за това, че са му дали двадесет и четири часа, за да реши дали ще се включи в играта или не. После я покани на вечеря. Тъй като реши, че ще е бизнес среща, Елън прие и после не съжаляваше. Д-р Морисън не изглеждаше като Пол Нюман, но беше очарователен мъж и с явна тежест в научните среди.

Елън се опита да отключи вратата на лабораторията и се изненада, когато разбра, че е вече отключена. Чарлз отдавна беше потънал в работа.

— Мислех, че днес вероятно няма да дойдеш — непреднамерено се пошегува Чарлз.

Елън свали палтото си и се постара да потисне леките си угризения.

— Не смятах, че ще бъдеш тук.

— О? — каза Чарлз. — Е, работих през по-голямата част от нощта.

Елън се приближи до бюрото му. Чарлз беше разтворил нов лабораторен дневник и няколко страници вече бяха изписани с прилежния му почерк. Изглеждаше ужасно. Косата му беше сплъстена, което подчертаваше оредяването й високо на темето. Очите му изглеждаха изморени и се нуждаеше от избръсване.

— Какво правиш? — попита Елън, опитвайки се да прецени настроението му.

— Свърших доста неща — каза Чарлз с една епруветка в ръката. — И имам някои добри новини. Нашият метод за изолиране на протеинов антиген от животинска ракова клетка функционира точно толкова добре при човешка ракова клетка. Хибридомата, която направих с левкемичните клетки на Мишел, действа безупречно.

Елън кимна. Вече изпитваше съжаление към Чарлз Мартел.

— Освен това — продължи Чарлз, — прегледах всички мишки, които инжектирахме с антиген на гръден рак. Две от тях показват слаба, но определена и окуражителна реакция чрез изграждане на антитела. Днес искам да ги инжектирам с нова доза антиген и бих искал също да започна работа с нова верига мишки, като използвам левкемичен антиген от Мишел.

— Но, Чарлз — съчувствено каза Елън, — от нас се очаква да не се занимаваме с това.

Чарлз внимателно постави на бюрото епруветката, която беше в ръцете му, сякаш съдържаше нитроглицерин, готов да избухне всеки момент. Обърна се и погледна Елън.

— Все още аз давам разпореждания тук. — Гласът му беше безизразен и сдържан, може би прекалено сдържан.

Елън кимна. В действителност, беше започнала малко да се страхува от Чарлз. Без повече думи, тя се отправи към мястото си и започна да подготвя мишките за инжектиране. С периферното си зрение забеляза как Чарлз се върна до бюрото си, взе някакви документи и започна да ги чете. Погледна към часовника. Малко след девет щеше да се извини, да излезе от лабораторията и да отиде при Питър.

Рано сутринта Чарлз беше получил копието, отнасящо се до отнемането на настойническите му права. Беше поел документите от разносвача на шерифския отдел, без да каже нито дума и дори не беше ги погледнал до този момент. Не обичаше езика на юридическите формулировки, затова само хвърли поглед на формулярите и отбеляза, че от него се искаше да се яви на процеса след три дни. Върна документите в плика им и ги хвърли настрани. Трябваше да се консултира с адвокат.

След като погледна часовника си, Чарлз вдигна телефона. Първият му разговор беше с Джон Рандолф, градски управител на Шафсбъри, Ню Хампшир. Чарлз го познаваше, тъй като беше и собственик на местния магазин за железария.

— Имам едно оплакване — каза Чарлз след обичайните поздрави, — от полицейските служби в Шафсбъри.

— Надявам се, че не говорите за миналата нощ и случая във фабриката — каза Джон.

— Всъщност, става въпрос точно за това — каза Чарлз.

— Е, вече сме информирани за всичко по този инцидент — каза Джон. — Франк Нейлсън извика на разговор тримата членове на градската управа в ресторанта на Джей Пи. Разказа всичко. Аз останах с убеждението, че направо си извадил късмет, че Франк Нейлсън се е появил.

— И аз първо помислих така — каза Чарлз. — Но не след като ме заведоха обратно в „Рисайкъл“, така че един малоумен да ми извади душата.

— Не зная за това — призна Джон. — Но зная обаче, че си влязъл незаконно, а после си бутнал някого в някаква киселина. Защо, за бога, създаваш неприятности във фабриката? Не си ли лекар? Изглежда ми странно поведение за един лекар.

Внезапен гняв замъгли разсъдъка на Чарлз. Той се впусна в разпалени обяснения за това, как „Рисайкъл“ изхвърля бензол и други отровни химикали в реката. Каза на градския управител, че заради доброто на обществеността се опитва да издейства затварянето на фабриката.

— Не мисля, че обществеността ще погледне благосклонно на затварянето на фабриката — каза Джон, когато Чарлз най-после направи пауза. — Тук имаше голяма безработица, преди да отворят тази фабрика. Благоденствието на нашия град е пряко свързано с „Рисайкъл“.

— Предполагам, че мярката за благоденствие е броят на продадените перални машини — каза Чарлз.

— Да, те са част от него — съгласи се Джон.

— Исусе Христе! — изкрещя Чарлз. — Причиняването на смъртоносни болести като левкемия и апластична анемия у деца, е висока цена за едно благополучие, не си ли съгласен?

— Не зная нищо по тези въпроси — спокойно каза Джон.

— Не мисля, че искаш да узнаеш нещо.

— Обвиняваш ли ме?

— Адски си прав. Обвинявам те в безотговорност. Дори да съществуваше и най-малкото съмнение, че „Рисайкъл“ изхвърля отровни химикали в реката, фабриката би трябвало да се затвори, докато се извърши проверка. Рискът не може да се мери с шепа нищожни работни места.

— Лесно ти е да го кажеш, тъй като си доктор на медицинските науки и не ти се налага да се тревожиш за пари. Обаче тези работни места са важни за града и хората, които работят там. А колкото за оплакването ти от нашата полиция, защо просто не престанеш да се бъркаш в работата ни? Точно това предложиха и съветниците на градската управа тази сутрин. Ние нямаме нужда от съветите на всички вас с модерните ви дипломи от Харвард, за да ни поучавате как да живеем.

Чарлз чу познатото изщракване на затворен телефон. Дотук, каза си, толкова за съдействието на градската управа.

Тъй като знаеше, че гневът няма да го доведе до никъде, Чарлз набра номера на Агенцията за опазване на околната среда. Поиска връзка с мисис Амендола от Отдела за контрол върху прилагане на законите. За негова изненада го свързаха веднага и в слушалката се чу леко носовия глас на мисис Амендола. Чарлз се представи и после описа какво е открил в „Рисайкъл Лтд“.

— Резервоарът, в който се събира бензола, има тръба, която го свързва направо с водосточните тръби на покрива — каза Чарлз.

— Това не е много разумно — каза мисис Амендола.

— Мисля, че е направо нагло — каза Чарлз. — И отгоре на всичко, имат една яма с химикали там, откъдето те непрекъснато се стичат в реката.

— Направихте ли снимки? — попита мисис Амендола.

— Опитах се, но не успях — каза Чарлз. — Мисля, че вашите хора може да имат повече късмет от мен. — Чарлз не виждаше никакъв смисъл да навлиза в дискусия с Агенцията, що се отнасяше до разрушаването на неговата камера. Ако това би му помогнало, за да възбуди интереса на Агенцията, би разказал. Но както стояха нещата, той дори се страхуваше, че с разказа за камерата си би ги обезкуражил по-скоро.

— Ще позвъня на някои места — каза мисис Амендола. — Но не мога да обещая нищо. Бих имала повече шансове за успех, ако ми бяхте дали писмено оплакване, както обещахте, и една-две снимки, дори да са лоши.

Чарлз й каза, че ще се заеме с това веднага, щом има възможност, но би бил благодарен, ако тя все пак направи опит да предизвика някои действия въз основа на информацията, която вече беше й дал. Когато затвори телефона, не беше много убеден, че действия ще последват.

Чарлз се върна на работния плот в лабораторията и загледа приготовленията на Елън. Не се намеси, защото Елън познаваше този вид работа много по-добре от него. Затова се зае с разтвора на левкемичния антиген на Мишел, за да го подготви за инжектиране в мишките. Тъй като спринцовката беше стерилна, Чарлз приложи стерилен способ за извличане на точния обем разтвор. После прибави тази квотна част към определено количество физиологичен разтвор, за да постигне концентрацията, която искаше. Върна стъкленицата с останалия антиген в хладилника.

Приключил с разтвора, Чарлз го подаде на Елън и й каза да продължи това, с което се занимаваше, защото той щеше да излезе за малко и да потърси адвокат. Каза й, че ще се върне преди обедната почивка.

Когато вратата се затвори след него, Елън остана още цели пет минути в лабораторията, като непрекъснато следеше с поглед бавното отместване на голямата стрелка по циферблата на часовника. Чарлз не се върна, но тя все пак позвъни на портиера на института, за да се убеди, че наистина е излязъл. Едва след това набра номера на д-р Морисън. Още щом чу гласа му, съобщи, че Чарлз все още работи над собствения си проект; всъщност, дори разширява обема на изследванията и продължава да се държи по особен начин.

— Това е — каза д-р Морисън. — Това беше последната сламка. И никой не може да ни обвини, че не сме опитали, но за Чарлз Мартел работата в института Уайнбъргър приключи.

Проблемът да открие юридическо лице, което да представлява интересите му, се оказа по-труден, отколкото Чарлз си мислеше. Тъй като необосновано отъждествяваше уменията и познанията с внушителните на вид канцеларии, Чарлз се отправи към търговската част на Бостън и паркира колата си в гаража на правителствения център. Първата внушителна сграда с офиси беше на „Стейт стрийт“ 1. Имаше фонтан, разкошна фасада от полиран мрамор и цяла плеяда от цветни прозорци. В указателя бяха изброени множество адвокатски фирми. Чарлз си избра една от най-високите етажи: „Бегелман, Канелето и О’Мали“, като се надяваше, че разположението на канцелариите им би имало връзка с безупречната висота на услугите им. Оказа се, че единствената им връзка е високата такса.

Явно фирмата не очакваше случайни клиенти от улицата, така че Чарлз беше принуден да чака на едно канапенце, наричано кой знае защо канапенце за влюбени, но което би било толкова подходящо за любов, колкото някоя мраморна скамейка в парка. Адвокатът, който най-после прие Чарлз, беше възможно най-младшият партньор във фирмата. Изглеждаше му около петнадесетгодишен.

В началото разговорът протече добре. Младият адвокат изглеждаше искрено изненадан, че съдията е присъдил временно настойничество в отсъствието на една от съответните страни, на юридически родственик, вместо на кръвен родственик. Обаче мъжът започна да проявява по-малки симпатии, когато научи, че Чарлз възнамеряваше да прекрати лечение, предписано от специалисти. Независимо от това, той пак би бил готов да съдейства, ако Чарлз не беше се впуснал в разгорещени обвинения срещу „Рисайкъл Лтд“ и град Шафсбъри. Когато адвокатът подложи на съмнение правата на Чарлз да отправя подобни обвинения, се стигна до спор. После адвокатът обвини Чарлз в кверулантство[1], което особено много разгневи Чарлз, тъй като не знаеше какво означава.

Чарлз си замина, без да си е осигурил юридически представител и вместо да опита при други фирми от сградата, направи справка в жълтите страници на указателя в една близка аптека. Отбягвайки шикозни адреси, Чарлз затърси адвокати, които работеха самостоятелно. Набеляза половин дузина имена и започна да звъни, задавайки им единствено въпроса, дали бяха заети или имат нужда от работа. Ако усетеше колебание в отговора, Чарлз прекъсваше линията и звънеше на следващия. На петия опит адвокатът отговори лично. Това хареса на Чарлз. В отговор на въпроса му, адвокатът каза, че умира от глад. Чарлз каза, че веднага тръгва към него. Преписа си името и адреса: Уейн Томас, 13, Братъл стрийт, Кеймбридж.

Нямаше фонтан, нямаше мрамор, нито цветни стъкла. Всъщност, 13 Братъл стрийт се оказа заден вход, до който се стигаше по една малка, прилична на каньон уличка. Зад металната врата започваше дървено стълбище. Горе на площадката му имаше две врати. Едната беше на някаква гледачка на ръка, а другата на Уейн Томас, адвокат. Чарлз влезе.

— Добре, човече, сядай и направо ми разказвай за какво си дошъл — каза Уейн Томас, издърпвайки един стол с права облегалка.

Докато Уейн си приготвяше един жълт бележник, Чарлз огледа стаята. Имаше само една картина: Ейб Линкълн. Иначе стените бяха прясно варосани. Имаше само един прозорец, от който се разкриваше миниатюрен изглед към „Харвард скуеър“. Подът беше покрит с дюшеме, неотдавна излъскано и полирано. Стаята имаше хладна, работна атмосфера.

— Съпругата ми и аз обзаведохме офиса — каза Уейн, забелязал огледа на Чарлз. — Харесва ли ти?

— Харесва ми — каза Чарлз.

Уейн Томас нямаше вид на човек, умиращ от глад. Беше як, почти двуметров негър в началото на тридесетте, имаше гъста брада. Облечен в син раиран костюм в три части, той излъчваше доминиращо присъствие.

Подавайки му копието на съдебното решение за временно настойничество, Чарлз разказа историята си. Уейн слушаше внимателно и не го прекъсваше като младия адвокат от „Бегелман, Канелето и О’Мали“, само си водеше кратки бележки. Когато Чарлз приключи, Уейн зададе няколко уточняващи въпроса. Накрая каза:

— Не мисля, че можем да направим много за временното настойничество преди гледането на делото. С посочването на служебен настойник те са защитили гърба си, но аз ще се възползвам от времето, за да подготвя делото така или иначе. А що се отнася до „Рисайкъл Лтд“ и град Шафсбъри, мога да започна веднага. Обаче тук възниква и въпросът за хонорара.

— На път съм да ми отпуснат три хиляди долара заем — каза Чарлз.

Уейн подсвирна.

— Ами аз не говоря за толкова много пари. Какво ще кажеш за петстотин?

Чарлз прие да изпрати парите веднага щом получи заема. Подаде ръка, за да се сбогува с Уейн и за пръв път забеляза, че на дясното му ухо имаше тънка златна обица.

По пътя обратно за Уайнбъргър Чарлз вече усещаше чувство на мъничко удовлетворение. Поне беше дал начало на юридическия процес и дори Уейн да не успееше напълно, той най-малкото щеше да причини известно неудобство и затруднения на противниците на Чарлз. Отвън, пред дебелата стъклена врата, изчака с нетърпение. Мис Андрюс, която явно го беше видяла, предпочете да довърши реда си, който печаташе на машината и едва след това да натисне бутона за вратата. Когато Чарлз мина покрай нея, тя вдигна телефона. Това не беше добър знак.

Лабораторията беше празна. Той извика Елън и тъй като не получи отговор, отиде да я потърси в помещението с животните, но я нямаше и там. Когато погледна към часовника, разбра защо. Елън явно беше излязла на обяд. Той се приближи до работното й място и забеляза, че разтворът, който беше приготвил от левкемичния антиген на Мишел, не беше докоснат.

Връщайки се до бюрото, той отново позвъни на мисис Амендола от Агенцията за опазване на околната среда, за да провери дали е успяла да постигне нещо с отдела на инспекторите. С лошо прикрито раздразнение тя му каза, че неговият проблем не е единственият, върху който работи и че би предпочела да му се обажда тя, а не обратно. Запазвайки самообладание, Чарлз се опита да се свърже с регионалния директор на Агенцията, за да направи официално оплакване от организацията на работата им, но се оказа, че той е във Вашингтон, на съвещание за новите разпоредби за работа с опасни материали.

Стараейки се отчаяно да съхрани доверието си към концепцията за демократичния избор на управляващите органи, той позвъни на губернатора на Ню Хемпшир и на губернатора на Масачузетс. И в двата случая резултатът бе еднакъв. Не успя да се пребори със секретарките, които неизменно го препращаха към щатските комисии за контрол върху замърсяването на водата. Без значение какво им казваше, включително и факта, че вече е звънял на тези комисии, секретарките бяха непреклонни и накрая се предаде. Тогава се обади на сенатора на Демократичната партия от Масачузетс.

В началото отговорът от Вашингтон звучеше обещаващ, но после започнаха да го прехвърлят към служители от все по-ниско и по-ниско ниво, докато най-после откриха някой, запознат с въпросите на околната среда. Независимо от съвсем определеното оплакване на Чарлз, сътрудникът строго поддържаше разговора на общи теми. С нещо, което звучеше като подготвена реч, мъжът цели десет минути говори по въпроса колко много се грижи сенаторът по проблемите, свързани с околната среда. Докато чакаше той да направи пауза в пропагандата си, Чарлз видя Питър Морисън да влиза в лабораторията. Затвори телефона, когато сенаторският сътрудник беше по средата на някакво изречение.

Морисън беше влязъл с усмивка на победител, но когато Чарлз се обърна с лице към него, той забеляза, че Чарлз също се усмихваше весело. Усмивката на Морисън изгасна.

Чарлз изпита усещането, че най-после е в състояние да разбере д-р Морисън. Той беше бивш научен работник, който се беше обърнал към административната работа просто като начин, за да спаси собственото си его. Под излъсканата външност той разбра, че все още научният работник беше кралят и по тази причина ненавиждаше факта, че е зависим от способностите и от работата на Чарлз.

— Трябва да се явиш незабавно в канцеларията на директора — каза д-р Морисън. — Не си прави труда да се бръснеш.

Чарлз се изсмя високо на последната реплика, защото знаеше, че беше с цел сериозна обида.

— Невъзможен си, Мартел — ядосано отсече Морисън, като излизаше.

Чарлз се опита да се овладее, преди да тръгне към канцеларията на д-р Ибанез. Знаеше съвсем точно какво ще се случи, но все пак се ужасяваше от близкия сблъсък. Да ходи в стаята на директора вече беше станало ежедневен ритуал. Когато минаваше край тържествените маслени портрети на бивши директори, кимна на някои от тях. А щом стигна до мис Евънс, просто се усмихна и я подмина, без капка внимание към отчаяните й команди да спре. Без да чука, Чарлз нахълта в канцеларията на д-р Ибанез.

Д-р Морисън, който беше се привел над рамото на д-р Ибанез, изправи гръб. Двамата разглеждаха някакви документи. Д-р Ибанез изгледа Чарлз с известно смущение.

— Е? — нападателно каза Чарлз.

Д-р Ибанез погледна към Морисън, който присви рамене. Д-р Ибанез прочисти гърлото си. Явно беше, че би предпочел да е предупреден, за да има време да се подготви психически.

— Изглеждате изморен — притеснен каза д-р Ибанез.

— Благодаря за загрижеността ви — цинично каза Чарлз.

— Д-р Мартел, боя се, че не ни оставихте избор — каза д-р Ибанез, успял да организира мислите си.

— О? — запита Чарлз, като че ли не знаеше за какво става въпрос.

— Да — каза д-р Ибанез. — Както ви предупредих вчера и съгласно желанието на борда на директорите, вие сте освободен от института Уайнбъргър.

Чарлз изпита смесица на гняв и тревога. Този стар кошмар, че ще го изхвърлят от мястото му, накрая се беше превърнал от фантазия към факт. Внимателно прикривайки всичките си чувства, Чарлз кимна, за да покаже, че е чул и се обърна, за да излезе.

— Само минута, д-р Мартел — извика д-р Ибанез, изправяйки се зад бюрото си.

Чарлз се обърна.

— Още не съм свършил — каза д-р Ибанез.

Чарлз изгледа двамата мъже, питайки се дали иска да остане, или не. Те повече нямаха власт над него.

— За ваше собствено добро, Чарлз — каза д-р Ибанез. — Мисля, че в бъдеще ще разберете, че имате известни правни задължения към института, който ви поддържа. Беше ви дадена почти пълна свобода, за да преследвате собствените си интереси, но трябва да осъзнаете, че дължите нещо в замяна.

— Може би — каза Чарлз. Той не считаше, че д-р Ибанез таи същите лоши чувства, както д-р Морисън.

— Например — каза д-р Ибанез, — беше доведено до нашето знание, че имате оплакване към „Рисайкъл Лтд“.

Любопитството на Чарлз се възбуди.

— Мисля, че не би трябвало да забравяте — продължи д-р Ибанез, че „Рисайкъл“ и Уайнбъргър са дъщерни фирми на една и съща компания — „Бруър Кемикълс“. Имайки предвид тази връзка, не бих предположил, че сте в състояние да направите публични оплаквания. Ако има проблем, той трябва да се постави вътре в компанията и тихо да се намери решението му. Така е в бизнеса.

— От „Рисайкъл“ изхвърлят бензол в реката, която тече край къщата ми — гневно отговори Чарлз. — И в резултат на това, дъщеря ми е на смъртно легло от левкемия.

— Обвинение от този род е недоказуемо и безотговорно — каза д-р Морисън.

Заслепен от внезапен гняв, Чарлз импулсивно пристъпи към Морисън, но после си спомни къде се намира. Освен това, не беше в природата му да си служи с физическа сила.

— Чарлз — каза д-р Ибанез, — опитвам се просто да пробудя чувството ти за отговорност и те моля да отложиш работата по собствените си изследвания, само докато приключиш с проучването на „Кансеран“.

С видимо раздразнение, че на Чарлз може да бъде предоставен втори шанс, д-р Морисън обърна гръб на разговора и се загледа през прозореца навън, към река Чарлз.

— Не е възможно — отсече Чарлз. — При сегашното състояние на дъщеря ми аз се чувствам задължен да продължа работата в моята област, да й помогна.

Д-р Морисън се обърна с доволен, „нали ви казвах, че това ще стане“ израз на лицето.

— И това е, защото смятате, че ще стигнете навреме до откритие, което би могло да помогне на дъщеря ви? — попита изумен д-р Ибанез.

— Възможно е — прие Чарлз.

Д-р Ибанез и д-р Морисън размениха погледи.

Д-р Морисън се загледа пак през прозореца. Мнението му се потвърждаваше.

— Това звучи малко като мания за величие — каза д-р Ибанез. — Е, както казах, не ми оставяте избор. Но като жест на добра воля ще ви бъде заплатено двумесечно обезщетение за освобождаването от длъжност и ще се погрижа медицинската ви осигуровка да се продължи с още тридесет дни. Обаче ще трябва да освободите лабораторията си до два дни. Вече разговаряхме с човек, който ще ви замества и той очаква с такова нетърпение да се залови за работа върху проекта „Кансеран“, с което пък ние очакваме работата да се завърши.

Чарлз гневно изгледа двамата мъже.

— Преди да си тръгна, искам да ви кажа нещо: мисля, че фактът, че фармацевтичната фирма и раковият проучвателен институт се контролират от една и съща компания майка, е престъпление, особено поради това, че изпълнителните директори на двете компании са членове на Управителния съвет на Националния Раков Институт и се самонаграждават с премии. „Кансеран“ е прекрасен пример за това финансово кръвосмешение. Лекарството вероятно е дотолкова токсично, че никога не би могло да бъде използвано върху хора, освен ако изпитанията не продължат да се фалшифицират. И възнамерявам да направя тези факти публично достояние, за да не позволя това да се случи.

— Стига! — изкрещя д-р Ибанез. Стовари юмрук върху бюрото си и във въздуха се разхвърчаха документи. — Що се отнася до статута на Уайнбъргър и потенциалните възможности на „Кансеран“, по-добре не се намесвай. Сега заминавай оттук, преди да съм се отказал от компенсациите, които сме ти предложили.

Чарлз се обърна, за да излезе.

— Мисля, че ще трябва да потърсиш известна помощ от психиатър — предложи Морисън с професионален тон.

Чарлз не успя да потисне детинския си порив и показа пръст на Морисън, преди да излезе от канцеларията на директора, щастлив, че е свободен от института, който вече ненавиждаше.

— Господи! — възкликна д-р Ибанез, след като вратата се затвори. — Какво му е на този човек?

— Неприятно ми е да изтъквам, че ви предупредих — каза д-р Морисън.

Д-р Ибанез потъна в креслото зад бюрото си с цялата тежест, която му позволяваше крехкото му телосложение.

— Никога не съм си мислил, че ще трябва да кажа това, но се страхувам, че Чарлз може да стане опасен.

— Какво смятате, че искаше да каже с това „ще направя фактите публично достояние“? — Д-р Морисън седна, оправяйки внимателно панталона си, за да не се развалят ръбовете.

— Бих искал да зная — каза д-р Ибанез. — Това ме кара да се чувствам неспокоен. Мисля, че той би могъл да нанесе непоправима вреда на проекта „Кансеран“, да не говорим за щетите на самия институт.

— Не зная какво можем да направим — призна д-р Морисън.

— Мисля, че ще можем само да реагираме на предприетите стъпки от страна на Чарлз — каза д-р Ибанез. — Тъй като би било най-добре да го държим настрана от пресата, не смятам за правилно да разгласяваме уволнението му. Ако някой пита, нека просто да казваме, че му е даден неограничен отпуск поради заболяването на дъщеря му.

— Не мисля, че трябва да се споменава дъщеря му — каза д-р Морисън. — Това е точно от онези истории, които допадат на пресата. Може да предизвика обратен ефект и да даде опорна точка на Чарлз.

— Прав си — каза д-р Ибанез. — Просто ще кажем, че е в отпуск.

— А ако Чарлз сам се обърне към пресата? — попита д-р Морисън. — Те биха могли да се вслушат в думите му.

— Все пак мисля, че е съмнително — каза д-р Ибанез. — Той ненавижда журналистите. Но ако отиде при тях, тогава ще трябва действително да го дискредитираме. Можем да поставим под въпрос душевното му състояние. Всъщност, можем да кажем, че тази е причината за освобождаването му. А дори е истина!

Д-р Морисън си позволи една тъничка усмивка.

— Забележителна идея. Имам един приятел психиатър, за когото съм сигурен, че ще може да ни изгради силна защита. Какво ще кажете, да пристъпим веднага към действие, за да бъдем подготвени, в случай че подобно нещо стане?

— Питър, понякога си мисля, че зад това бюро не седи който трябва. Ти никога не позволяваш човешките чувства да вземат връх над работата.

Морисън се усмихна, не съвсем сигурен дали му направиха комплимент.

Чарлз бавно слезе по стълбите, борейки се с гнева и отчаянието си. Що за свят беше този, в който изискванията на бизнеса се поставяха пред морала, и още повече, във фармацевтичния бизнес? Що за свят беше този, който можеше да погледне на другата страна, след като е причинил смъртоносна левкемия на едно невинно дванадесетгодишно дете?

Влизайки в лабораторията, Чарлз намери Елън качена на висока табуретка и разсеяно прелистваща някакво списание. Щом видя Чарлз, тя остави списанието и се изправи, приглаждайки работната си престилка.

— Ужасно съжалявам, Чарлз — с тъжно изражение му каза тя.

— За какво? — безизразно попита Чарлз.

— За уволнението ти — каза Елън.

Чарлз втренчено я загледа. Беше му известно, че институтът си имаше вътрешна клюкарска система, която функционираше безупречно. И все пак, в случая беше прекалено безупречна. Сети се, че й бяха казали за двадесет и четири часовия период за размисляне и вероятно сега само си беше извадила заключение. И все пак…

Поклати глава, удивлявайки се на собствената си параноя.

— Очакваше се — каза той. — Просто минаха няколко дни, докато успея да призная пред себе си, че не бих могъл да работя над „Кансеран“. Особено сега, когато Мишел е толкова болна.

— Какво ще правиш? — попита Елън. Сега, след като Чарлз се беше сгромолясал от позициите си и нямаше повече власт, тя започна да се пита дали е била права в постъпките си.

— Имам да правя много неща. Всъщност… — и Чарлз спря. За момент понечи да се довери на Елън. После реши да не го прави. Това, което болезнено беше научил през последните двадесет и четири часа беше, че е съвсем сам. Семейство, колеги и правителствени институции бяха или безполезни, или му пречеха, или открито се възправяха против него. А да бъдеш сам, изискваше особена смелост и решимост.

— Всъщност, какво? — попита Елън. За момент, тя помисли, че Чарлз ще признае, че има нужда от нея. Елън беше готова, стига той да изречеше онази дума.

— Всъщност… — каза Чарлз, обръщайки гръб на Елън и тръгвайки към бюрото си, — бих бил много благодарен, ако се върнеш горе в администрацията, тъй като аз бих предпочел да не говоря повече с тях, и да вземеш лабораторните ми дневници. Да ги задържат като заложници, явно се оказа безуспешен ход и се надявам, че биха искали да ги разкарат от пътя си.

— Впрочем — извика той, преди Елън да стигне до вратата, — докъде стигна с работата, която ти оставих тази сутрин?

— До не много далеч — призна Елън. — Веднага щом ти излезе тази сутрин, разбрах, че ще те уволнят, така че какъв смисъл имаше? Ще взема дневниците ти, но от тук нататък, отказвам да бъда намесвана. Ще си взема почивка за остатъка от работния ден.

Чарлз загледа вратата зад нея, сега вече сигурен, че не е имал параноя. Елън явно беше сътрудничила на административното ръководство. Беше информирана прекалено добре и твърде бързо. Спомняйки си, че беше на ръба да й се довери преди малко, изпита облекчение, че е замълчал.

Заключвайки лабораторията отвътре, Чарлз се зае за работа. Повечето от важните химикали и реагенти бяха складирани в промишлени количества, така че започна да ги прехвърля в по-малки контейнери. Всеки от контейнерите трябваше да се надпише внимателно, после да се постави в почти празния заключващ се шкаф близо до отделението с мишките. Това му отне около час. После Чарлз се зае с бюрото, издирвайки работните картони, където беше нахвърлял протоколи за предишни експерименти. С помощта на тези записки щеше да реконструира експериментите си дори без данните, в случай че д-р Ибанез откажеше да върне дневниците му.

Докато работеше трескаво, телефонът иззвъня. Обмисляйки бързо какво ще каже, ако е някой от администрацията, Чарлз отговори. Изпита облекчение, когато се оказа, че разговаря със служител от Първа Национална Банка. Той съобщи, че заемът от 3000 долара е одобрен и поиска да знае дали Чарлз предпочита да го депозират директно в общата му разплащателна сметка. Чарлз каза не и добави, че ще мине по-късно, да го получи лично. Без да оставя слушалката, той прекъсна разговора и набра номера на Уейн Томас. Докато изчакваше връзка, се замисли какво ли щеше да каже банковият служител, ако научеше, че току-що са го уволнили.

Както и в предишния случай, Уейн Томас лично отговори. Чарлз му каза, че заемът е разрешен и че ще мине лично след обед да му плати хонорара от 500 долара.

— Бързо действаш, човече — каза Уейн. — Започнах работа по случая и без депозит. Вече подадох иск за затваряне на „Рисайкъл Лтд“. Скоро ще науча за кога ще насрочат делото.

— Звучи добре — каза, явно доволен, Чарлз. По негова собствена инициатива беше започнато поне едно нещо.

Чарлз почти приключваше с бюрото си, когато чу, че някой се опитва да отвори вратата и когато не успя, пъхна ключ. Чарлз се обърна и беше с лице, когато Елън влезе. Следваше я пълен млад мъж, облечен в сако от туид. За облекчение на Чарлз тя носеше в ръка половината от лабораторните му книги, а другата половина беше у непознатия.

— Ти ли заключи вратата? — критично запита Елън.

Чарлз кимна.

Елън изразително завъртя очи по посока на непознатия и каза:

— Наистина оценявам помощта ви. Можете да оставите дневниците където искате.

— Ако обичате — извика Чарлз, — поставете ги на оня работен плот. — Той посочи мястото над шкафа, където беше прибрал химикалите.

— Това е д-р Майкъл Китингър — каза Елън. — Представиха ме пред него, когато бях горе в администрацията. Той ще се заеме с проучването на „Кансеран“. Предполагам, че аз ще му помагам.

Д-р Китингър протегна на Чарлз късата си ръка с пухкави пръсти и приятелска усмивка разкриви чертите на подпухналото му лице.

— Радвам се да се запозная с вас, д-р Мартел. Чувал съм много хубави неща за вас.

— Обзалагам се, че сте — промърмори Чарлз.

— Каква разкошна лаборатория — каза д-р Китингър, пусна ръката на Чарлз и се прехласна по внушителната редица от съвременна апаратура. Лицето му светна като на петгодишно дете по Коледа. — Боже мой! Ултразвукова центрофуга „Пиърсън“. И просто не мога да повярвам… сканиращ електронен микроскоп „Диксън“. Как изобщо можете да напуснете този рай?

— Помогнаха ми — каза Чарлз, поглеждайки към Елън.

Елън отбягна настойчивия поглед на Чарлз.

— Бихте ли имали нещо против, ако само поразгледам наоколо? — попита ентусиазирано д-р Китингър.

— Да! — каза Чарлз. — Ще имам нещо против.

— Чарлз? — каза Елън. — Д-р Китингър се опитва да се държи приятелски. Д-р Морисън предложи той да слезе тук.

— Изобщо не ме е грижа — каза Чарлз. — За следващите два дни това все още е моята лаборатория и искам всички да излязат вън. Всички! — Чарлз повиши тон.

Елън незабавно се подчини. Направи жест на д-р Китингър и двамата бързо напуснаха.

Чарлз сграбчи вратата и с ненужна сила я затръшна. Остана за момент така, със силно стиснати юмруци. Знаеше, че сега вече беше направил изолацията си пълна. Призна в себе си, че нямаше защо да се противопоставя на Елън, нито на бъдещия си заместник. Но най-много го тревожеше мисълта, че неразумното му поведение сигурно щеше да бъде докладвано пред администрацията и имаше опасност да му отрежат двата дни, които му оставаха в лабораторията. Реши, че ще трябва да ускори работата. Всъщност трябваше да нанесе удара още тази нощ.

Подновявайки работата си с още по-голяма решимост, той за още един час успя да подреди лабораторията така, че всичко, което му трябваше, беше складирано само в един шкаф.

Минаваше три часа и уличното движение в Бостън започваше да се трупа преди върховия час. Чарлз се намери заобиколен от бизнесмени, които рискуваха живота си, за да се доберат до Шосе 93, преди „Мемориал“ и „Сороу драйв“ да се задръстят от коли.

Първата спирка на Чарлз беше на „Чарлз Ривър Парк Плаца“ и клона на Първа Национална Банка. Вицепрезидентът, с когото Чарлз бегло се познаваше, отсъстваше, така че му се наложи да разговаря с млада жена, която никога не беше виждал. Той усети, че го наблюдава подозрително, забелязвайки измърсеното му палто и лицето, небръснато от един ден и половина.

Чарлз я успокои, като й каза: „Аз съм учен. Ние винаги се обличаме малко…“ — нарочно не довърши изречението.

Банковата служителка кимна разбиращо, въпреки че й трябваше малко време, докато сравни сегашния вид на Чарлз със снимката от шофьорската му книжка. Явно задоволена от сравнението, тя попита Чарлз дали иска чек. Той помоли за заем в брой.

— В брой? — Леко разтревожена, служителката се извини и изчезна в канцеларията отзад, за да позвъни за мнението на заместник-директора на клона. Когато се върна, носеше тридесет нови стодоларови банкноти.

Чарлз изкара колата си от паркинга и започна да си пробива път през вече задръстената търговска част, зад „Филейнс“ и „Джордан Марш“. Паркира колата с включени мигачи на втори ред и бързо влезе в един спортен магазин, където го познаваха добре. Купи сто пълнителя за автоматична стрелба на дванадесеткалибровата си ловджийска пушка.

— За какво ти е това? — добродушно попита продавачът.

— За патици — отговори Чарлз с тон, с който се надяваше да обезкуражи всеки по нататъшен разговор.

— Мисля, че сачми калибър четири или пет ще бъдат по-добри — посъветва продавачът.

— Искам калибър две — лаконично отговори Чарлз.

— Знаете, че не е сезонът за патици — каза продавачът.

— Да, зная — каза Чарлз.

Чарлз плати за пълнителите с нова стодоларова банкнота.

Обратно в колата, той се запровира през тесните бостънски улици. Тръгна по пътя, по който беше дошъл, и направи третото си спиране на ъгъла на „Чарлз“ и „Кеймбридж стрийт“. Без да се интересува от последиците, изтегли колата по средата на островчето за безопасност и я паркира там, точно под сградата на МБТА. Отново я остави със светнати мигачи.

Изтича в голямата, двадесет и четири етажна сграда на аптеката, стратегически разположена в сянката на Обществената болница на Масачузетс. Въпреки че беше посещавал това място само по времето на частната си практика, все пак го познаваха и се обърнаха към него по име.

— Налага се да попълня докторската си чанта — каза Чарлз, след като беше помолил за няколко от празните бланки за рецепти на магазина. Чарлз попълни рецепти за морфин, „Демерол“, „Компазин“, „Ксилокаин“, спринцовки, пластмасови тръбички за системи, разтвори за венозно преливане, „Бенадрил“, „Епинефрин“, „Преднизон“, „Перкодан“ и ампули валиум.

Аптекарят взе рецептите и подсвирна:

— Боже мой, какво носите със себе си, куфар?

Чарлз кратко се изсмя, за да покаже, че оценява шегата и плати със стодоларова банкнота.

Като махна квитанцията за глоба от чистачката за неправилно паркиране, той влезе в колата и се промъкна в колоната на уличното движение. Отново пресече река Чарлз, като зави наляво по „Мемориал драйв“. Минавайки край Уайнбъргър, той продължи към „Харвард скуеър“, паркира на един паркинг — като внимаваше колата да е пред погледа на пазача — и забърза към 13, „Братъл стрийт“. Взе стълбите на бегом и почука на вратата на Уейн Томас.

Очите на младия адвокат блеснаха, когато Чарлз му подаде пет нови стодоларови банкноти.

— Човече, ще получиш най-добрите услуги, които могат да се купят с пари — каза Уейн.

После каза на Чарлз, че е успял да постигне насрочване на спешно гледане на делото във връзка с иска за затваряне на фабриката „Рисайкъл Лтд“.

Чарлз напусна кантората на адвоката и продължи пеша през следващия квартал, до едно от бюрата на „Херц Рент-а-кар“. Нае най-голямата товарна кола, с която разполагаха. Докараха му колата и Чарлз се качи. Премина бавно през „Харвард скуеър“, и стигна до мястото, където беше оставил собствения си автомобил. След като пренесе сачмите и кашона с медикаменти, Чарлз се върна в камиона и подкара към Уайнбъргър. Провери часовника си: беше 16:30 ч. Запита се колко дълго ще се наложи да чака. Знаеше, че скоро ще се стъмни.

[1] Кверулантство — склонност към водене на съдебни дела по всякакъв повод. — Б.ред. ↑

Дванадесета глава

Катрин сковано се изправи и протегна. Придвижи се тихичко до мястото, откъдето можеше да се види в огледалото през отворената врата на банята в болничната стая на Мишел. Дори отслабващата следобедна светлина не можеше да прикрие колко ужасно изглеждаше. Синината около окото й от случайния удар на Чарлз се беше разпространила и по долния клепач.

Като извади от чантичката си гребен, както и малко руж и червило, Катрин влезе в банята и бавно затвори вратата. Помисли си, че малко усилия могат да я накарат да се почувства по-добре. Светна флуоресцентната лампа и се погледна още веднъж. Образът в огледалото я сепна. Под суровата изкуствена светлина изглеждаше страшно бледа, което само подчертаваше насиненото й око. Но много по-лош от бледността беше измъченият й, напрегнат вид. В ъглите на устата си видя бръчки, които не бяха там преди.

След като прекара гребена няколко пъти през косата си, Катрин изгаси осветлението. За момент остана в тъмнината. Не можеше да издържа образа си в огледалото нито миг повече. Разстройваше я твърде много и вместо да я накара да се чувства по-добре, идеята леко да се гримира постигна обратен ефект.

Това, че избяга в апартамента на майка си, помогна само в едно — елиминира страха й от гневните избухвания на Чарлз, но не постигна нищо, за да я освободи от агонизиращата несигурност, че може би беше взела неправилно решение за правата на настойничество. Катрин се ужасяваше, че постъпката й можеше да унищожи любовта му към нея, след като целият този кошмар приключи.

Колкото е възможно по-тихо, Катрин отвори вратата на банята и погледна към леглото. Мишел най-после беше потънала в неспокоен сън и дори от мястото, където стоеше, Катрин можеше да забележи как лицето й се мръщи и потрепва. Мишел беше прекарала един ужасен ден, започнал още от момента, в който Катрин пристигна сутринта. С всеки изминал час детето отслабваше все повече и повече, докато се стигна дотам, че дори да повдигне ръката или главата си вече й струваше усилие. Малките ранички по устните й бяха засъхнали и бяха болезнени при всяко движение. Косата й падаше на гъсти кичури, под които оставаха бледи голи петна. Но най-лошо от всичко беше високата й температура и факта, че периодите, в които Мишел беше в съзнание, бързо намаляваха.

Катрин се върна на стола до леглото на Мишел. „Защо Чарлз не се обади?“ — отчаяна се питаше тя. На няколко пъти през деня бе вземала решение да му позвъни в института, но всеки път, след като вземеше слушалката, променяше решението си.

Джина в никакъв случай не й беше от полза. Вместо да я успокоява и да проявява разбиране, тя се беше възползвала от кризата като една нова възможност да изнася лекции на Катрин за това, колко е ужасно да се омъжи за мъж, с тринадесет години по-възрастен от нея с три деца. Тя каза на Катрин, че е трябвало да очаква подобен проблем, защото въпреки че Катрин великодушно беше осиновила децата, Чарлз явно продължаваше да ги счита само за свои.

Мишел внезапно отвори очи и лицето й се разкриви от болка.

— Какво има? — Катрин разтревожена се наведе над нея.

Мишел не отговори. Главата й безсилно се отпусна на другата страна и крехкото й тяло се сгърчи от болка.

Без нито миг колебание Катрин излезе в коридора и извика сестра. Сестрата хвърли само един поглед към свитото в конвулсии телце и поиска по телефона връзка с д-р Кайцман.

Катрин стоеше до леглото, безсилно кършеше ръце и се молеше да има нещо, с което би могла да помогне. Да стои така до страдащото дете беше мъчение. Без ясна представа защо точно го прави, Катрин изтича до банята и намокри края на една хавлия. Върна се до леглото на Мишел и започна да попива с нея челото й. Дали това помагаше с нещо на детето, Катрин не знаеше, но поне изпитваше удовлетворението, че върши нещо.

Д-р Кайцман трябва да беше наблизо, защото пристигна само след няколко минути. Със сръчни движения той прегледа детето. От равномерния бипкащ сигнал на кардиалния монитор му беше ясно, че пулсирането на сърцето й не е ускорено. Дишането й не беше затруднено; гърдите й бяха чисти. Поставяйки края на стетоскопа на стомаха на Мишел, д-р Кайцман се заслуша. Чу фанфарен хор от скърцане, писукане и дрънчене. Махна стетоскопа, сложи ръка на стомаха й и внимателно почука. Когато се изправи, прошепна нещо на сестрата и тя бързо излезе.

— Функционални вътрешни спазми — обясни д-р Кайцман на Катрин, с облекчение. — Трябва да има натрупани газове. Наредих да й направят инжекция, която ще я успокои веднага.

Дишайки тежко през устата, Катрин кимна. Отпусна се безсилна в стола.

Д-р Кайцман забеляза измъчения вид на жената и затормозения й поглед. Сложи ръка на рамото й.

— Катрин, да излезем вън за момент.

Поглеждайки към Мишел, която като по чудо беше заспала след прегледа на д-р Кайцман, Катрин мълчаливо последва онколога в коридора. Той я отведе във вече познатата стая на сестрите.

— Катрин, загрижен съм за вас. Вие също сте подложена на голямо напрежение.

Катрин кимна. Страхуваше се да говори, за да не би чувствата й да избликнат на повърхността и да я залеят.

— Чарлз обаждал ли се е?

Катрин поклати глава. Изправи се и пое дълбоко въздух.

— Съжалявам, че се наложи всичко да стане така, но вие постъпихте правилно.

Катрин не беше убедена, но замълча.

— За нещастие, още не сме приключили. Не е нужно да ви го казвам, защото е болезнено очевидно, че Мишел не се оправя. Дотук, лекарствата, които й даваме, не са въздействали на левкемичните клетки и няма никакви изгледи за ремисия. Тя боледува от най-агресивния случай на миелобластична левкемия, който аз някога съм виждал, но ние няма да се предаваме. Всъщност днес ще прибавим ново лекарство, което аз и няколко други онколози получихме право да използваме на експериментална основа. Показва обнадеждаващи резултати. Между впрочем, искам да ви попитам дали двамата братя на Мишел могат да дойдат на изследване утре, за да видим дали някой от тях съвпада с биологичните характеристики на Мишел. Мисля, че ще се наложи да облъчим Мишел и да й направим трансплантация на костен мозък.

— Мисля, че да — успя да каже Катрин. — Ще опитам.

— Добре — каза д-р Кайцман, изучавайки лицето на Катрин.

Тя почувства погледа му и се извърна.

— Доста ви е насинено окото — каза със симпатия д-р Кайцман.

— Чарлз нямаше такова намерение. Беше случайно — бързо каза Катрин.

— Чарлз ми се обади снощи — каза д-р Кайцман.

— Така ли? Откъде?

— Направо оттук, от болницата.

— Какво каза?

— Искаше да знае, дали бих потвърдил, че причината за левкемията на Мишел е замърсяване с бензол, на което му отговорих, че не бих могъл, въпреки че има подобна вероятност. За нещастие, няма начин да бъде доказана. Както и да е, в края на краищата му предложих да се обърне към психиатър.

— Какъв беше неговият отговор?

— Не изглеждаше въодушевен от идеята. Бих искал да съществуваше някакъв начин да го убедим в това. Нямам намерение да ви плаша, но сме се сблъсквали с подобни случаи, когато индивидът става агресивен. Ако има някаква възможност да го накарате да отиде на преглед при психиатър, мисля, че трябва да опитате.

Катрин излезе от стаята, неспокойна за състоянието на Мишел, но когато пресичаше фоайето срещу бюрото на дежурната сестра, забеляза един телефонен автомат. Преодолявайки всичките си дребнави причини, които не й позволяваха да позвъни на Чарлз, тя поиска от централата връзка с института. Операторката в Уайнбъргър й даде линия за лабораторията на Чарлз и Катрин изчака телефона да иззвъни десет пъти. Когато операторката се обади отново, тя съобщи на Катрин, че Елън — асистентката на Чарлз, е в библиотеката в момента и попита дали Катрин би искала да разговаря с нея. Катрин се съгласи и чу превключването на линията.

— Той не е ли в лабораторията? — попита Елън.

— Не отговаря никой — каза Катрин.

— Може би просто не обръща внимание на телефона — обясни Елън. — Поведението му беше много странно. Всъщност, дори се страхувам да вляза в лабораторията. Предполагам, знаете, че го уволниха от Уайнбъргър.

— Нямах представа — възкликна Катрин с явна изненада. — Какво се случи?

— Това е дълга история — каза Елън, — и мисля, че трябва да ви я разкаже Чарлз, а не аз.

— Беше подложен на голямо натоварване — каза Катрин.

— Зная — каза Елън.

— Ако го видите, бихте ли го помолили да ми се обади? Аз съм в болницата.

Елън се съгласи, но добави, че се съмнява, че ще го види.

Катрин бавно окачи слушалката. Помисли за момент, после позвъни на Джина, за да попита дали Чарлз се е обаждал. Джина каза, че не е звънил никой. После Катрин опита в къщи, но както очакваше, нямаше никой. Къде беше Чарлз? Какво ставаше?

Катрин продължи към стаята на Мишел, питайки се как беше възможно светът около нея, така сигурен и стабилен до неотдавна, да се сгромоляса толкова бързо. Защо са уволнили Чарлз? За краткото време, през което Катрин беше работила там, тя успя да се убеди, че Чарлз бе един от най-уважаваните им учени. Какво всъщност би могло да се случи? За Катрин оставаше само едно възможно обяснение. Вероятно д-р Кайцман беше прав. Чарлз беше получил нервен срив и сега се скиташе безцелно, сам, изолиран от семейството и от работата си. О, боже!

Влизайки в стаята възможно най-тихо, Катрин се напрегна да различи лицето на детето в бързо падналия мрак. Надяваше се Мишел да спи. Когато очите й се приспособиха към тъмнината, разбра, че Мишел я наблюдава. Изглеждаше прекалено слаба, за да надигне главата си. Катрин се приближи и стисна горещата й ръка.

— Къде е татко? — попита Мишел, движейки напуканите си устни, колкото може по-малко.

Катрин се поколеба, опитвайки се да измисли как най-добре да отговори.

— Чарлз не се чувства много добре, защото е толкова разтревожен за теб.

— Той ми каза снощи, че днес ще дойде — тъжно прошепна Мишел.

— Ще дойде, ако може — каза Катрин. — Ще дойде, ако може.

Една самотна сълза се плъзна по лицето на Мишел.

— Мисля, че щеше да е по-добре, ако бях умряла.

За миг Катрин се вцепени от изненада. После се наведе и притисна детето към тялото си, давайки ход на собствените си сълзи.

— Не! Не! Мишел. Не си помисляй това дори за секунда.

Наред с документите за даване под наем, хората от „Херц“ услужливо бяха включили и чистачка за лед и Чарлз я използва, за да почисти леда от вътрешната страна на стъклото на камиона. Дъхът му кондензираше и после замръзваше върху предното стъкло, като му пречеше да наблюдава входа на института Уайнбъргър.

До пет и тридесет вече беше тъмно като в яма, като се изключеше нанизът от светлини по „Мемориал драйв“. До шест и четвърт всички бяха напуснали института, с изключение на д-р Ибанез. Директорът се появи малко преди шест и тридесет, загърнат в дълго до глезените кожено палто. Приведен срещу ледения вятър, той бавно си проправи път до мерцедеса си.

За да е напълно сигурен, Чарлз изчака до седем без двадесет, преди да включи двигателя. Пусна светлините, зави откъм задната страна на сградата, мина надолу по алеята за товарни коли и спря на заден до входа на склада. Излезе от колата, изкачи стълбите до площадката и натисна звънеца. Докато чакаше да му отговорят, той изпита първата вълна на съмнение за това, което вършеше. Знаеше, че следващите няколко минути ще бъдат решаващи. За първи път в живота си Чарлз разчиташе на немарливост.

Малкият високоговорител над вратата изпука. Над телевизионната камера, монтирана на вратата, започна да премигва червена лампичка.

— Да? — каза един глас.

— Тук е д-р Мартел! — каза Чарлз, вдигайки ръка пред камерата. — Трябва да взема някои съоръжения.

След няколко минути металната врата изскърца, след това започна бавно да се повдига, разкривайки гола, циментирана товарна площадка. Дълга редица от наскоро пристигнали кашони беше грижливо подредена отляво. В задния край на площадката се отвори една вътрешна врата и от нея излезе Честър-Уилис, един от двамата пазачи от нощната охрана. Той беше седемдесет и две годишен негър, пенсиониран след работа в града, който обичаше да казва, че може да си гледа телевизия и в къщи, но в Уайнбъргър му плащаха за това. Чарлз знаеше, че истинската причина, поради която работеше, беше, че помага за издръжката на един от внуците си в медицинското училище.

През годините Чарлз си беше създал навик да работи до късно вечер, поне преди Чък да стане студент на редовно обучение в Нортийстърн, и в резултат на това, беше се сприятелил със служителите от нощната охрана.

— Пак ли работите нощем? — попита Честър.

— Налага се — каза Чарлз. — Правим една съвместна разработка с МИТ и трябва да пренеса част от моята апаратура. Не смея да поверя тази работа на друг.

— И не ви обвинявам за това — каза Честър.

Чарлз въздъхна облекчено. От охраната не знаеха, че е уволнен.

Вземайки по-голямата от двете товарни колички от склада, Чарлз се върна в лабораторията си. С радост установи, че нищо не е докосвано след излизането му, особено заключения шкаф с дневниците и химикалите му. Работейки трескаво, Чарлз демонтира по-голямата част от апаратурата си и започна да я товари на количката. Трябваха му осем курса, при известна помощ от страна на Честър и Джовани, за да откара всичко, което искаше от лабораторията и да го стовари в средата на склада.

Последното, което донесе от лабораторията, беше стъкленицата с антигена на Мишел, която беше оставил в хладилника. Постави я внимателно в изолирана, пълна с лед кутия. Не знаеше каква е химическата му стабилност и не искаше да поема рискове.

Преди да тръгне, Чарлз имаше още една задача. Връщайки се в лабораторията, той намери един подготвителен бръснач, който се използваше за опериране на животни. С бръснача и парче тоалетен сапун в ръка, той отиде в тоалетната и махна порасналата за ден и половина брада. Когато свърши, се огледа във високото човешки ръст огледало. Среса и косата си, оправи връзката и пристегна както трябва ризата в панталона си. Учудващо, обаче изглеждаше доста нормално. На път за склада спря в общата гардеробна и взе дълга, бяла лабораторна престилка.

Когато отново излезе навън, натисна още веднъж звънеца и по радиовръзката благодари на двамата пазачи за оказаната помощ. Качвайки се в кабината на камиона, усети известно чувство за вина, затова, че се беше възползвал от приятелството на нощната стража.

Пътуването до Педиатричната болница мина без проблеми. На практика нямаше улично движение и суровият студ беше накарал повечето хора да си останат в къщи. Като си даде сметка за стойността на апаратурата в камиона, Чарлз не беше много склонен да паркира на улицата. Обаче вкарването в гаража за паркиране щеше да означава невъзможност за осигуряване на бързо излизане, ако такова се наложеше. След известни размишления той все пак се спря на гаража. Защото ако го ограбеха, целият план пропадаше. В този случай просто трябваше да внимава бързото излизане да не се налага.

Чарлз паркира така, че да има видимост от будката на пазача и провери повторно всички врати, за да е сигурен, че са заключени. Беше оставил нарочно коженото си яке в кабината и сега облече бялата престилка. Тя не го предпазваше особено от студа, затова бързо изтича към болницата и влезе през оживения вход за спешни случаи.

Спирайки пред регистратурата, Чарлз прекъсна разговора на един изненадан служител, за да го попита на кой етаж е рентгенът. Той му отговори, че е на „Андерсън 2“. Чарлз благодари и мина през двойната врата, за да влезе в същинската болница. Мина край един пазач от охраната и кимна. Пазачът се усмихна в отговор.

Рентгенологията на практика беше празна. Изглежда, че имаше само една лаборантка, която уплътняваше часовете на дежурството си сред цял куп фотоленти с изкълчени глезени и снимки на гръдни кошове. Чарлз се запъти направо към помещението на секретариата и получи формуляр за рентгенов преглед и надписана бланка от рентгенологията. Седна на едно от бюрата и попълни бланката: „Мишел Мартен, възраст: 12; диагноза: левкемия; необходимо изследване: стомашна област“. Избра от картотеката името на един от рентгенолозите и го използва, за да подпише формуляра за преглед.

Когато се върна в главния коридор, Чарлз освободи спирачките на колелата на една от множеството колички, подредени край стената и я издърпа във фоайето. От един шкаф наблизо извади два чисти чаршафа, възглавница и калъфка. Много бързо той подготви количката, после я забута пред себе си и премина край стаята с дежурната лаборантка. Изчака асансьора за пациенти, вкара количката и натисна 6.

Докато наблюдаваше как индикаторът присветва от етаж на етаж, Чарлз изпита втора вълна на колебание. Дотук всичко премина по план, но той знаеше, че все още беше лесната част от плана. Трудната щеше да започне с пристигането му на „Андерсън 6“.

Асансьорът спря и вратата автоматично се отвори. Като си пое дълбоко въздух, той избута количката в тихия хол; часовете за посещения отдавна бяха свършили, както в повечето педиатрични болници пациентите бяха сложени да спят. Първото препятствие беше бюрото на сестрата. В този момент имаше само една сестра, чието бяло боне едва се подаваше над ръба на бюрото. Чарлз продължи напред и за пръв път забеляза тихото скърцане на колелата при движение. Опита се да промени скоростта на количката, надявайки се да намали шума, но безуспешно. От ъгъла на полезрението си наблюдаваше сестрата. Тя не помръдна. Чарлз я отмина и когато навлезе в дългия коридор, осветлението вече беше по-слабо.

— Извинете — извика сестрата, а гласът й прониза тишината като звук от разбиващо се стъкло.

Чарлз усети как вълна от адреналин ускори кръвообращението му и връхчетата на пръстите му изтръпнаха. Обърна се, а сестрата се беше изправила, облегната на бюрото.

— Мога ли да ви помогна? — попита сестрата.

Чарлз затърси формуляра.

— Идвам само да взема един пациент за рентген — каза той, мъчейки се да запази спокойствие.

— Не ми е разпореждано за рентген — каза учудена сестрата.

Чарлз забеляза, че сведе поглед към бюрото и чу да прелиства страници.

— Спешна снимка — каза Чарлз, почти обхванат от паника.

— Но в журнала няма нищо и на инструктажа не беше съобщено.

— Ето нареждането — каза Чарлз, като остави количката и се върна при сестрата. — Д-р Кайцман нареди по телефона на д-р Ларайнен.

Тя взе формуляра и бързо го прочете. Поклати глава, явно озадачена.

— Някой трябваше да ни съобщи.

— Съгласен съм с вас — каза Чарлз. — Но се случва понякога, нали?

— А, ето какво. Ще попитам тези от дневната смяна какво е станало.

— Добра идея — каза Чарлз, връщайки се при количката. Дланите му бяха овлажнели. Не беше обучен за такъв род работа.

С уверени и бързи крачки Чарлз продължи по коридора, надявайки се, че сестрата няма да сметне за свой дълг да звъни за потвърждение в рентгенологията или на д-р Кайцман.

Стигна до стаята на Мишел и като мина пред количката, внимателно побутна вратата. Пред погледа му се мярна фигурата на седнал човек с глава, положена на леглото. Беше Катрин.

Чарлз извърна лице, отстъпи от стаята и притвори вратата. С възможно най-голяма скорост издърпа количката до края на коридора, далеч от сестрата, като полуочакваше Катрин да се появи. Не беше сигурен дали го е видяла или не.

Не очакваше да я намери при Мишел в този час. Опита се да размисли. Трябваше да накара Катрин да излезе от стаята. Така неподготвен, можеше да измисли само един начин, но това щеше да значи, че трябваше да действа много бързо.

След като изчака няколко минути, за да се убеди, че Катрин няма да излезе сама, Чарлз безшумно се върна до манипулационната, която се намираше точно преди помещението на сестрите. До една мивка откри хирургически маски и шапки. Сложи си една маска и шапка, а друга, резервна, пъхна в джоба.

Не изпускайки от поглед бюрото на сестрата, той пресече коридора и отиде до тъмното фоайе. В един от ъглите имаше обществен телефон. Позвъни на централата и поиска „Андерсън 6“. След няколко мига чу, че телефонът на бюрото иззвъня.

Отговори женски глас и Чарлз попита за мисис Мартел, като добави, че е спешно. Сестрата му каза да почака на телефона.

Чарлз бързо остави слушалката и се придвижи към изхода на фоайето. Поглеждайки към бюрото на сестрата, той видя как дежурната излезе на коридора, следвана от една санитарка. Посочи й нещо нагоре по коридора. Чарлз незабавно напусна фоайето и безшумно се плъзна надолу по коридора, минавайки край стаята на Мишел. В сянката в края на коридора той зачака. Видя санитарката да върви право срещу него, после да влиза в стаята на Мишел. Появи се пак след десетина секунди и Катрин, разтъркваща сънено очите си. Веднага след като двете жени свиха зад ъгъла, в посока към телефона, Чарлз изтича с количката до стаята на Мишел и я избута през полуотворената врата.

Чарлз щракна ключа на лампата и се доближи с количката до леглото. Едва тогава погледна към дъщеря си. За последните двадесет и четири часа, състоянието й видимо се беше влошило. Той нежно разтърси рамото й. Тя не реагира. Разтърси я отново, но детето не помръдна. И какво щеше да прави, ако беше изпаднала в кома?

— Мишел? — попита я Чарлз.

Бавно, очите на Мишел се отвориха.

— Аз съм! Моля те, събуди се! — Чарлз я разтърси отново. Времето беше ограничено.

Най-после Мишел се събуди. С огромно усилие, тя повдигна ръце и обгърна шията на Чарлз.

— Знаех, че ще дойдеш — каза тя.

— Слушай — възбудено каза Чарлз, доближавайки лицето си до нейното. — Искам да те помоля нещо. Зная, че си много болна и се опитват да се погрижат за теб тук, в болницата. Но тук на теб не ти става по-добре. Болестта ти е по-силна и от най-силните им лекарства. Искам да те отведа със себе си. На твоите лекари това няма да се хареса, така че трябва да те взема веднага, ако искаш да тръгнеш. Трябва да ми кажеш.

Въпросът изненада Мишел. Беше последното нещо, която очакваше да чуе. Загледа внимателно баща си.

— Катрин каза, че не се чувстваш добре — прошепна тя.

— Добре съм — каза Чарлз. — Особено когато съм с теб. Но нямаме много време. Ще дойдеш ли с мен?

Мишел го погледна в очите. Нищо друго не желаеше толкова, колкото това.

— Вземи ме със себе си, татко, моля те!

Чарлз я притисна силно в прегръдките си, после се залови за работа. Изключи кардиалния монитор и прекъсна системите. Издърпа тръбата за венозно преливане и отметна завивките. После я прихвана през раменете и коленете и я вдигна на ръце. Беше изненадан, че тежеше толкова малко. Съвсем внимателно, сложи Мишел на количката и я покри. Взе дрехите й от гардероба и ги скри под чаршафа. После, точно преди да избута количката в коридора, сложи резервната хирургическа шапка на главата на Мишел и напъха отдолу косата, която още й беше останала.

Докато вървеше надолу към бюрото на сестрата, изтръпваше от ужас при мисълта, че Катрин ще се появи, беше рискован ход, но при дадените обстоятелства не успя да измисли по-безопасна алтернатива. Трябваше да се насилва да върви с нормално темпо и да потисне желанието си да се спусне в бяг към асансьора.

Катрин беше дълбоко заспала, когато санитарката докосна рамото й. Успя да чуе само, че я търсят по телефона и че е спешно. Първата й мисъл беше, че нещо лошо се е случило с Чарлз.

Когато стигна до бюрото, санитарката вече беше изчезнала. Тъй като не знаеше кой телефон да използва, Катрин попита дежурната. Сестрата вдигна поглед от документите си, спомни си за телефонния разговор и каза на Катрин, че може да се обади от стаята с медицинските картони.

Катрин каза три пъти „ало“, всеки път по-високо от преди. Но никой не отговори. Изчака и пак опита няколко пъти, но отново без резултат. Натисна бързо бутона, но пак нямаше ефект, затова го задържа за момент. Когато го освободи, говореше с операторката от болничната централа.

Операторката не знаеше нищо за разговор с „Андерсън 6“ и за мисис Мартел. Катрин затвори телефона и тръгна към изхода, който отвеждаше към старшата сестра. Сестрата беше на бюрото, надвесена над някаква графика. Катрин се готвеше да я повика, когато забеляза неясните очертания на фигура в бяло, в пълна униформа, включително хирургическа маска и шапка, която буташе количка с пациент през лошо осветеното пространство пред асансьорите. В чувствителното си състояние в момента Катрин изпита вълна на симпатия към бедното дете, откарвано за операция в толкова късен час. Разбираше, че сигурно е спешен случай.

Страхувайки се да не безпокои сестрата, заета с важни задачи, Катрин колебливо я повика. Сестрата се завъртя на стола си с изпълнено с очакване лице.

— На телефона нямаше никой — обясни Катрин.

— Странно — каза сестрата. — Този, който ви търсеше, каза, че е спешно.

— Мъж ли беше или жена? — попита Катрин.

— Мъж — отговори сестрата.

Катрин се запита дали не е бил Чарлз. Може би е отишъл в дома на Джина.

— Мога ли да проведа един градски разговор от този телефон — попита Катрин.

— Обикновено не разрешаваме — каза сестрата, — но ако не се бавите… Наберете първо деветка.

Катрин бързо се върна при телефона и позвъни на майка си. Когато Джина се обади, Катрин веднага си отдъхна. Гласът на майка й звучеше нормално.

— Какво вечеря? — попита Джина.

— Не съм гладна — каза Катрин.

— Трябва да ядеш! — нареди Джина, като че ли консумирането на храна разрешаваше всички проблеми.

— Чарлз обаждал ли се е? — попита Катрин, без да обръща внимание на майка си.

— Нито дума. И това ми било баща! — Джина неодобрително цъкна с език.

— А как е Чък?

— Тук е. Искаш ли да говориш с него?

Катрин се поколеба дали да не поговори с него за необходимостта да се трансплантира костен мозък на Мишел, но си спомни предишната му реакция по въпроса и реши да изчака и да го направи, когато се видят.

— Не, скоро ще се върна. Ще проверя дали Мишел спи добре и ще се върна вкъщи.

— Ще ти оставя спагети — каза Джина.

Катрин затвори телефона убедена по интуиция, че мистериозният мъж, който я е търсил, е бил Чарлз. И защо не е дочакал да я извикат? Минавайки край сестрата, Катрин й благодари за позволението за телефона. Тръгна бързо, мина покрай частично отворени врати на други стаи, от които се разнасяше острата миризма на медикаменти и понякога се чуваше плач на деца.

Когато стигна до стаята на Мишел, Катрин видя, че е оставила вратата напълно отворена. Влезе вътре, молейки се светлината от коридора да не е обезпокоила Мишел. Тихо затвори вратата след себе си почти докрай и внимателно се приближи до стола си в плътната тъмнина. Готвеше се да седне, когато разбра, че леглото е празно. Изплашена да не стъпи върху Мишел, в случай че е паднала на пода, Катрин бързо се наведе и заопипва около леглото. Тънкият лъч светлина, процеждащ се през процепа на вратата, блестеше върху лъснатия линолеум и Катрин веднага разбра, че Мишел не е там. Вече в паника отиде до банята и светна лампата. Мишел я нямаше и тук. Връщайки се в стаята, Катрин включи и централното осветление. Мишел не беше в стаята!

Катрин излезе от стаята и затича по дългия коридор, пристигна задъхана отново до бюрото на сестрите.

— Сестра! Дъщеря ми не е в стаята си! Изчезнала е!

Дежурната вдигна поглед от документите, с които се занимаваше, после погледна табелката с името на Катрин.

— Вие сте Мартел?

— Да! Да! И тя спеше, когато аз дойдох тук, за да говоря по телефона.

— Според доклада от дневната смяна тя е била много болна? — запита сестрата.

— Точно това е проблемът — каза Катрин. — Тя може да се нарани.

Като че ли се съмняваше в думите на Катрин, сестрата настоя да се върнат в стаята на Мишел. Огледа стаята и после провери банята.

— Права сте, няма я тук.

Катрин се въздържа от остри коментари. Сестрата поиска връзка с охраната и съобщи, че от „Андерсън 6“ е изчезнало дванадесетгодишно момиче. Задейства и цялата система от мигащи лампички, с която събра цялата смяна от санитарки на етажа. Каза им за явното изчезване на Мишел и ги изпрати обратно да претърсят и другите стаи.

— Мартел — каза дежурната, след като санитарките излязоха. — Това име ми говори нещо. Как се казваше детето, което спешно откараха за рентгенология?

Катрин се смути. За момент си помисли, че въпросът е отправен към нея.

— Сигурно е още в рентгенологията — каза сестрата, взе телефона и набра номера. Трябваше да изчака да иззвъни около двадесет пъти, преди да й се обадят.

— Вие правите спешна рентгенова снимка на една пациентка от „Андерсън 6“ — каза дежурната сестра. — Как се казва детето?

— Аз не съм правил никакви спешни снимки — каза лаборантът. — Трябва да е бил Джордж. Той е горе, в операционната, прави снимка на гръден кош. Ще се върне след минута и ще му кажа да ви се обади. — Лаборантът затвори телефона, преди дежурната сестра да успее да отговори.

Чарлз закара Мишел в спешния кабинет и без всякакво колебание, което би подсказало, че не принадлежи към персонала, избута количката към помещението за прегледи. Избра една празна кабинка, разтвори завесите и докара Мишел до масата. После спусна завесите и извади дрехите на Мишел.

Възбудата от бягството беше повдигнала духа на Мишел и независимо от слабостта си тя се опита да помага на баща си, докато той я обличаше. Чарлз установи, че е много несръчен и колкото повече бързаше, толкова по-трудно се справяше. Наложи се Мишел да закопчае всички копчета и да завърже обувките си.

След като свършиха с обличането, Чарлз остави Мишел за момент, за да потърси някакви бинтове. За щастие не трябваше да търси дълго. Връщайки се в кабината, той изправи Мишел и я огледа.

— Ще трябва да направим да изглеждаш така, като че ли си претърпяла злополука — каза той. — Зная как ще стане.

Той разкъса една от опаковките и започна да навива бинта около главата на Мишел. Щом приключи, отстъпи крачка назад.

— Отлично! — После за още по-убедително постави и една лепенка на носа, което я накара да се разсмее. Чарлз й каза, че сега изглежда като мотоциклетист, който е паднал на главата си.

Преструвайки се, че тежи най-малкото сто килограма, той вдигна дъщеря си на ръце и със залитане излезе от кабинката. Вече в коридора бързо прие сериозно изражение и се отправи към изхода. За негова радост чакалнята на спешното отделение беше станала още по-оживена, отколкото при влизането му. Облени в сълзи деца с всевъзможни рани и охлузвания чакаха пред кабинетите, а майки с кашлящи пеленачета се редяха на опашка пред регистратурата. Сред цялата бъркотия Чарлз остана незабелязан. Само сестрата се обърна, когато Чарлз и Мишел минаха край нея. Когато Чарлз улови погледа й, просто й се усмихна и прошепна думите:

— Благодаря ви.

Тя уверено им махна с ръка, за да им покаже, че си спомня за тях, но, разбира се, не си спомни. Когато наближиха изхода, Чарлз видя един униформен мъж от охраната внезапно да скача от недалечния стол. Сърцето му се сви, но мъжът не прояви признаци на агресивност; вместо това той избърза към вратата и каза:

— Надявам се, че тя ще се чувства по-добре. Лека нощ.

С приятното усещане за свобода Чарлз изнесе Мишел от болницата. Ускорявайки крачка, той забърза към гаража, положи Мишел в камиона, плати таксата за паркиране и отпътува.

Тринадесета глава

Катрин се стараеше да бъде и търпелива, и разбираща, но с чакането се изнервяше все повече. Обвиняваше се за това, че остави Мишел сама и отиде да се обади по телефона. А просто можеше да поиска да прехвърлят разговора в стаята на Мишел.

Докато крачеше из фоайето, неволно си спомни коментара на Мишел: „Мисля, че щеше да е по-добре, ако бях умряла“. В началото си беше наложила да не мисли за това, но сега, когато Мишел не се появяваше, мисълта непрекъснато се връщаше и я преследваше. Катрин нямаше представа дали Мишел е в състояние да си навреди сама, но след всички кошмарни истории, които беше слушала, не можеше да се освободи от страховете си.

Поглеждайки часовника си, Катрин излезе от фоайето и се приближи към помещението на сестрите. Как беше възможно в една болница да се изгуби дванадесетгодишно дете, при това толкова болно, че едва ли може да ходи?

— Някакви новини? — попита Катрин, отправяйки въпроса си към нощната дежурна сестра. Сега в помещението имаше около половин дузина сестри, разговарящи по тривиалните си проблеми.

— Още не — каза сестрата, прекъсвайки дискусията си със своя колежка. — Охраната проверява всички стълбища. Все още очакваме обаждане от рентгенологията. Сигурна съм, че името на откараното по спешност там дете беше Мартел.

— Мина почти половин час — каза Катрин. — Изплашена съм до смърт. Не бихте ли могли да позвъните отново?

Без да се старае да прикрива раздразнението си, сестрата се обади пак и каза на Катрин, че лаборантът още не се е върнал от операционната, но ще позвъни, когато се върне.

Катрин обърна гръб на сестрите с ясното съзнание колко ужасно й действат всички тези медици. Беше страшно ядосана на цялата болница и все пак нямаше право да показва яда си, независимо колко оправдан беше той според нея. Вместо това благодари на сестрата и бавно се върна в празната стая на Мишел. Разсеяно огледа пак банята, но избягваше да се спира на отражението си в огледалото. До банята се намираше гардеробът и Катрин го отвори. Механично вече беше почти затворила отново вратата му, когато се сепна, отвори я широко и погледна пак втрещена.

Тичайки обратно към сестрите, тя се опита да привлече вниманието на дежурните. Сестрите от вечерната смяна, които трябваше да приключват работа, и сестрите от нощната, които сега пристигаха, се бяха скупчили в средата на помещението, погълнати от изменяния инструктаж. Беше времето, когато спешните случаи се считат извън закона, без значение медицински или не. Катрин трябваше да изкрещи, за да й обърнат внимание.

— Току-що открих, че дрехите на дъщеря ми липсват — тревожно каза Катрин.

Настъпи тишина.

Дежурната сестра прочисти гърлото си.

— Ще свършим тук след един момент, мисис Мартел.

Катрин ядосана се отдръпна. Явно нейният спешен случай не беше чак толкова важен, та да наруши установения ред в отделението, но щом дрехите на Мишел ги нямаше, тя вече сигурно не беше в болницата.

Телефонното повикване сигурно е било от Чарлз и явно с единствената цел да я накара да излезе от стаята на Мишел. Изведнъж пред очите й изникна образът на мъжа с хирургическа маска, който буташе количката с детето. Ръстът съвпадаше, телосложението също. Трябва да е бил Чарлз! Катрин се спусна пак към сестрите. Сега вече беше убедена, че Мишел е била отвлечена.

— Сега дайте да уточним нещата — каза якият офицер от бостънската полиция. Катрин забеляза името му на табелката, Уилям Кърни. — Вие спяхте тук, когато една сестра ви побутна по рамото.

— Да! Да! — изкрещя Катрин, отчаяна от бавния ход на разследването. Беше се надявала, че извикването на полицията ще ускори нещата. — Казах ви десет пъти точно какво се случи, не можете ли да излезете и да се опитате да намерите детето?

— Трябва да довършим доклада си — обясни офицерът. В прегъвката на лявата си ръка беше стиснал охлузен тефтер, а с дясната се бореше с един молив, чийто край непрекъснато плюнчеше.

Групата се беше събрала в празната стая на Мишел. Включваше Катрин, двама полицаи, дежурната сестра от вечерната смяна и помощник-управителя. Последният беше висок, красив мъж, облечен в елегантен, сив делови костюм. Притежаваше странния навик да се усмихва след всяко казано от него изречение, при което очите му се присвиваха до тесни цепки. Лицето му имаше забележителен тен, като че ли току-що се връщаше от ваканция на Карибите.

— Колко време отсъствахте от стаята? — попита Уилям.

— Казах ви — сопна се Катрин. — Пет минути… десет минути. Не зная точно.

— Ъ-хъ — промърмори Уилям, внимателно записвайки отговора.

Майкъл Грейди, другият бостънски полицай, четеше документите за временното настойничество. Когато свърши, ги подаде на заместник-управителя.

— Това е случай на отвличане на дете. Несъмнено.

Отчаяна, Катрин се обърна към управителя.

— Не можете ли да направите нещо? Съжалявам, че не си спомням името ви.

— Пол Мансфорд — каза управителят, преди да се усмихне. — Не е нужно да се извинявате. Ние правим нещо. Полицията е тук.

— Но аз мисля, че при цялото това бавене нещо може да се случи на детето — каза Катрин.

— И вие видяхте един мъж да бута количка с дете към операционната? — попита Уилям.

— Да! — изкрещя Катрин.

— Но никакво дете не е ходило в операционната — каза сестрата.

Уилям се обърна към сестрата.

— Какво ще кажете за мъжа с формулярите от рентгенологията? Можете ли да го опишете?

Сестрата вдигна поглед към тавана.

— Среден ръст, средно телосложение, кафява коса…

— Това не е твърде специфично — каза Уилям.

— А нещо за сините му очи? — попита Катрин.

— Не забелязах очите му — каза сестрата.

— В какво беше облечен? — попита Уилям.

— О, боже! — възкликна Катрин. — Моля ви, направете нещо.

— Бяла дълга престилка — каза сестрата.

— Добре — каза Уилям. — Някой звъни по телефона, изкарва мисис Мартел от стаята на детето, представя фалшиво нареждане за рентгенова снимка, после откарва детето като че ли го води в хирургията. Така ли?

Всички кимват, с изключение на Катрин, която е притиснала ръка до челото си, за да може да се овладее.

— После, колко време мина, докато бъдат уведомени от охраната? — попита Уилям.

— Само две-три минути — каза сестрата.

— Ето защо мислим, че те са все още в болницата — каза управителят.

— Но дрехите й ги няма — каза Катрин. — Напуснали са болницата. Ето защо трябва да направите нещо, преди да е станало късно. Моля ви!

Всички изгледаха Катрин като че тя беше дете. Тя отвърна на погледите им и вдигна вбесена ръце.

— Исусе Христе!

Уилям се обърна към заместник-управителя:

— Има ли някакво място в болницата, където някой би могъл да отведе детето? — попита той.

— Има много временни скривалища — съгласи се управителят. — Но няма такова място, където да не бъдат намерени.

— Добре — каза Уилям. — Да предположим, че бащата е този, който е взел детето. Защо?

— Защото не беше съгласен с метода на лечение — каза Катрин. — По тази причина беше присъдено временното настойничество: така че лечението да продължа. За нещастие съпругът ми преживя големи неприятности, не само поради болестта на детето, но и в работата си.

Уилям подсвирна:

— Щом не му харесвало лечението тук — каза той, — какво тогава е искал? Магическо лечение?

— Не ми е казвал — каза Катрин, — но зная, че не се интересува от магии.

— Имали сме няколко такива случаи с магьосничество — каза Уилям, игнорирайки последното изявление на Катрин. Обръщайки се към партньора си Майкъл Грейди, добави: — Помниш ли онова хлапе, което замина за Мексико?

— Естествено, да — каза Майкъл.

Обръщайки се отново към групата, Уилям каза:

— Имаме известен опит с родители, които търсят нетрадиционно лечение за децата си. Мисля, че ще е добре да уведомим летищата. Може да са на път да напуснат страната.

Д-р Кайцман пристигна, предизвикващ вихрушка от нервни реакции. Катрин изпита огромно облекчение да го види. Той незабавно се превърна в централната фигура в групата и поиска точен отчет за всичко. Пол Мансфорд и дежурната сестра обединиха усилията си, за да му представят бърз доклад.

— Това е ужасно! — каза д-р Кайцман, намествайки нервно очилата си. — Звучи ми така, като че д-р Чарлз Мартел съвсем определено е пострадал от някакъв вид нервен срив.

— Колко дълго ще живее малкото момиче без лекарства? — попита Уилям.

— Трудно е да се каже. Дни, седмици, най-много месец. Имаме още няколко лекарства, които да опитаме върху детето, но е добре да го направим по-скоро. Все още има шанс за ремисия.

— Добре, да пристъпим направо към въпроса — каза Уилям. — Аз ще довърша докладната и ще я предам на детективите незабавно.

Когато двамата полицаи излизаха от болницата половин час по-късно, Майкъл Грейди се обърна към партньора си и каза:

— Каква история! Кара те да се чувстваш ужасно. Дете с левкемия и така нататък.

— Да, наистина. Кара те да се чувстваш благодарен, че собствените ти деца поне са здрави.

— Мислиш ли, че детективите веднага ще се заемат със случая?

— Сега? Ти шегуваш ли се? Тези случаи на настойничество са направо болка в корема. За щастие обикновено се разрешават от само себе си, в рамките на двадесет и четири часа. Както и да е, детективите даже няма да погледнат това до утре.

Те се качиха в патрулиращата кола, съобщиха координатите си по радиото и потеглиха от паркинга.

Катрин отвори очи и се огледа смутена наоколо. Разпозна жълтите пердета, бялото бюро с дантеленото каренце и колекцията от разни сувенири, розовата безвкусица, която се беше удвоила наред с бюрото й от гимназиалните класове, учебниците й върху лавицата и пластмасовият кръст, който беше получила за конфирмацията си. Знаеше, че това е нейната предишна стая и че майка й беше запазила всичко, след като тя замина за колежа. Това, което я смущаваше, беше защо всъщност е тук. Разтърси глава, за да се освободи напълно от въздействието на сънотворните таблетки, които д-р Кайцман беше настоял да изпие. Навеждайки се, успя да достигне часовника си и се съсредоточи да разгадае цифрите. Не можеше да повярва. Беше дванадесет без четвърт. Дори това беше по-късно, отколкото беше възнамерявала да спи.

Намятайки стар плисиран халат, Катрин забърза към кухнята, усещайки аромат на прясно изпечени бисквити и на бекон. Когато влезе, майка й вдигна поглед, радостна, че дъщеря й е вкъщи, без значение по каква причина.

— Чарлз обаждал ли се е? — попита Катрин.

— Не, но ти приготвих хубава закуска.

— Някой друг обаждал ли се е? От болницата? От полицията?

— Никой не е звънял. Така че успокой се. Направих ти любимата закуска. Бисквити с бакпулвер.

— Не мога да ям — каза Катрин, трескаво обмисляща събитията. Но не беше толкова погълната от мислите си, та да не забележи внезапното помръкване на лицето на майка си. — Е, може би малко бисквити.

Джина се оживи и донесе чаша и чинийка за Катрин.

— По-добре да събудя Чък — каза Катрин и тръгна към коридора.

— Той вече стана, закуси и тръгна — гордо каза Джина. — Обича бисквити колкото теб. Каза, че има часове в девет.

Катрин се върна и седна на масата, докато майка й наливаше кафето. Чувстваше се безполезна. Толкова много се беше старала да бъде добра съпруга и майка, а сега като че ли беше объркала всичко. Да закара осиновения си син на училище едва ли можеше да е критерий за добра или лоша майка, но все пак фактът, че не го е направила, й изглеждаше показателен за цялото й некомпетентно поведение. Потискайки чувствата си, тя поднесе чашата кафе към устните си, без да мисли дали е горещо. Когато отпи първата глътка, кафето опари устните й, тя се отдръпна рязко от чашата и разля малко на ръката си. Изгорена, пусна чашката. Тя падна на масата и се счупи заедно с чинийката. В същия момент Катрин избухна в сълзи.

Джина бързо оправи пораженията и не спря да убеждава дъщеря си, че не бива да плаче, защото на Джина съвсем не й пукаше за някаква си стара чаша, която е купила като красив сувенир във Венеция при единственото си пътуване до този красив град, който тя обича повече от всяко друго място по света.

Катрин се овладя. Знаеше, че венецианската чаша беше едно от съкровищата на майка й и й беше неприятно, че я счупи, обаче прекомерната реакция на Джина все пак й помогна да успокои собствените си чувства.

— Мисля, че ще отида до Шафсбъри — каза Катрин накрая. — Ще взема още малко дрехи на Чък и ще видя как е Жан Пол.

— Чък има всичко, което му трябва — каза Джина. — Парите, които ще изхарчиш, за да отидеш с кола дотам, ще ти стигнат, за да му купиш цял комплект нови дрехи от магазина на Филейн в подлеза.

— Вярно — призна Катрин. — Предполагам, че просто искам да съм около телефона, в случай че Чарлз се обади.

— Ако се обади и не му отговори никой, ще позвъни тук — каза Джина. — В крайна сметка той не е глупав. Къде мислиш, че е отишъл с Мишел?

— Не зная — каза Катрин. — Миналата нощ полицаите говореха за Мексико. Явно много хора, които търсят нетрадиционни лечения за рака, ходят в Мексико. Но Чарлз не би отишъл там. Поне дотолкова съм сигурна.

— Неприятно ми е да повтарям, че ти казах това — каза Джина, — но те предупредих да не се жениш за по-възрастен мъж с три деца. Винаги води до неприятности. Винаги!

Катрин сдържа гнева си, който само майка й беше в състояние да предизвика. В този момент иззвъня телефонът.

Джина отговори, а Катрин спря да диша.

— За теб е — каза Джина. — Някакъв детектив. Патрик О’Съливан.

Очаквайки най-лошото, Катрин пое слушалката. Патрик О’Съливан бързо я успокои, като й каза, че няма нова информация за Чарлз и Мишел. Обаче допълни, че има интересно продължение на случая и попита дали Катрин би пожелала да се срещне с него в института Уайнбъргър. Тя веднага се съгласи.

След петнадесет минути Катрин беше готова за излизане. Каза на Джина, че след като се отбие в Уайнбъргър, ще се върне в Хемпшир. Джина се опита да протестира, но Катрин беше настоятелна и каза, че има нужда да остане за малко сама. Каза й също, че ще се върне в Бостън навреме, за да вечерят заедно с нея и Чък.

Пътуването през Бостън и надолу по „Мемориал драйв“ мина спокойно. Спирането на колата й в паркинга на Уайнбъргър я накара да си спомни за онова лято преди две години, когато срещна Чарлз за първи път. Наистина ли се случи само преди две години? До входа бяха спрени две полицейски коли и когато Катрин минаваше покрай тях, чу познатия шум от радиоуредбите им. Две полицейски коли не бяха благоприятен знак, но Катрин не си позволи разсъждения по въпроса. Отвориха й вратата, когато приближи, и тя се отправи към лабораторията на Чарлз.

Вратата беше разтворена и Катрин влезе. Първото, което забеляза, беше, че лабораторията вече беше опразнена. Тя беше идвала тук няколко пъти преди, така че знаеше какво ще види вътре. Сега всички машини, които й бяха изглеждали като взети от научнофантастични филми, бяха изчезнали. Работните плотове бяха оголени като в банкрутирал магазин.

Имаше шест души в стаята. Елън, която Катрин позна, беше заета с двама униформени полицаи, усърдно попълващи полицейски доклад. Бавното и прилежно водене на записки я върна към спомена от предишната нощ. Д-р Ибанез и д-р Морисън стояха близо до бюрото на Чарлз и разговаряха с луничав мъж в синьо спортно сако. Мъжът видя Катрин да влиза и незабавно се приближи към нея.

— Мисис Мартел? — попита той.

Катрин кимна и пое протегната му ръка. Беше мека и леко влажна.

— Аз съм детектив Патрик О’Съливан. Предаден ми е вашият случай. Благодаря ви, че дойдохте.

Над рамото на Патрик Катрин видя Елън да посочва към едно празно място върху плота, преди да продължи да говори. Катрин не можеше да разбере точно какво казва, но й беше ясно, че е нещо във връзка с апаратурата. Поглеждайки към докторите, тя успя да види, че са увлечени в разгорещена дискусия. Не можеше да ги чуе какво казват, но видя д-р Морисън да плясва разтворената си длан с очевиден гняв.

— Какво става? — попита Катрин, спирайки поглед върху зелените, топли очи на детектива.

— Изглежда, че съпругът ви, след като е бил освободен от поста си тук, в института, е откраднал по-голямата част от оборудването.

Очите на Катрин се разшириха от изумление.

— Не вярвам в това.

— Доказателствата са доста неопровержими. Двамата мъже от нощната охрана явно са помогнали на Чарлз да опразни лабораторията и да натоварят нещата.

— Но защо? — попита Катрин.

— Надявах се вие да ми кажете — отговори детективът.

— Нямам ни най-малка представа — каза Катрин. — Изглежда абсурдно.

Детективът повдигна вежди и набръчка чело, докато проследяваше погледа на Катрин по стаята.

— Абсурдно е, да. Обаче е и сериозна кражба, мисис Мартел.

Катрин насочи вниманието си към него. Детективът сведе поглед и размърда крака.

— Това хвърля по-различна светлина върху изчезването на съпруга ви. Отвличането на дете от родител е едно нещо и да ви кажа право ние не обръщаме кой знае какво внимание на това. Но кражбата е нещо съвсем друго. Ще трябва да опишем подробностите и да издадем заповед за арестуване на д-р Мартел, които да разпространим по телекса на NCIC.

Катрин потръпна. Всеки път, когато си помисляше, че вече е разбрала всички тънкости на този кошмар, той ставаше още по-лош. Чарлз сега беше избягал престъпник.

— Не зная какво да кажа.

— Приемете нашите съчувствия, мисис Мартел — каза д-р Ибанез, който се беше приближил зад нея.

Тя се обърна и срещна изпълненото с разбиране лице на директора.

— Това е трагедия — съгласи се и д-р Морисън със същото изражение. — И като си помисля само, че Чарлз някога беше така обещаващ учен.

Настъпи неудобна пауза. Коментарът на Морисън ядоса Катрин, но тя не намери подходящи думи.

— Точно по какви причини беше уволнен д-р Мартел? — попита Патрик О’Съливан, нарушавайки тишината.

Катрин се обърна към детектива. Той беше задал въпроса, който самата тя би искала да постави, ако беше имала куража.

— Най-вече, защото д-р Мартел се държеше малко особено. Започнахме да подлагаме на съмнение умствената му стабилност. — Д-р Ибанез направи пауза. — Освен това не беше точно онова, което бихме нарекли съиграч в отбора. Всъщност той беше самотник и напоследък беше станал съвсем неконтактен.

— С какви изследвания се занимаваше? — попита детективът.

— Трудно е да се опише на неспециалист — каза Морисън. — По принцип Чарлз работеше върху имунологичен подход към рака. За нещастие този подход е малко остарял. Преди десет години той изглеждаше доста обещаващ, но първоначалните надежди не бяха подкрепени от последвалите проучвания. Чарлз не успя или не пожела да се примири. А както знаете, науката не спира и не изчаква никого. — Морисън се усмихна, когато приключи с изказването си.

— Как мислите, защо д-р Мартел е взел цялата тази апаратура? — попита О’Съливан, подкрепяйки думите си с широк жест към стаята.

Д-р Ибанез сви рамене:

— Нямам и най-малката представа.

— Аз мисля, че е от злоба — каза д-р Морисън. — Като детето, което прибира вкъщи топката си, щом другите откажат да играят по правилата му.

— Възможно ли е д-р Мартел да е взел оборудването, за да продължи проучванията си? — каза О’Съливан.

— Не — каза д-р Морисън. — Невъзможно! Ключът към този вид проучвания са специално отгледаните животински системи, които използваме. Тези животни са абсолютно необходими за работата, а Чарлз не е взел нито една от мишките си. И като укриващ се престъпник, мисля, че ще се затрудни да ги вземе.

— Предполагам, че бихте могли да ми дадете списък на доставчиците — каза детективът.

— На всяка цена — отговори д-р Морисън.

Някъде в дъното телефонът иззвъня. Катрин нямаше представа защо реагира така, обаче се сепна. Елън отговори и извика детектив О’Съливан.

— Трябва да е много тежък този период за вас — каза д-р Ибанез на Катрин.

— Не можете да си представите — призна Катрин.

— Ако можем да помогнем по някакъв начин — каза д-р Морисън.

Катрин се опита да се усмихне.

Патрик О’Съливан се върна.

— Е, открихме колата му. Оставил я е на един паркинг на „Харвард скуеър“.

* * *

Докато Катрин караше по Шосе 301, се чувстваше все по-нещастна. Тази нейна реакция я изненада, защото една от причините, поради които искаше да си отиде вкъщи, освен тази да е до телефона, ако Чарлз се обади, беше да повдигне духа си. Тя оценяваше усилията на майка си да й помогне, но освен това и ненавиждаше неодобрителните й коментари за Чарлз и покровителствената й позиция. Тъй като самата тя беше изоставена някога, Джина проявяваше малък респект към мъжете изобщо, особено към нерелигиозни мъже като Чарлз. Тя никога не одобри напълно женитбата на Катрин и ясно беше подсказала чувствата си на Катрин.

Така че Катрин с нетърпение бързаше да се върне в собствения си дом, въпреки че съзнаваше, че той вече няма да бъде щастливото убежище, което познаваше. Когато навлезе в тяхната собственост, Катрин отпусна педала на газта и натисна спирачките. Първото нещо, което видя, бе пощенската кутия. Беше съборена и смачкана. Продължи нагоре по алеята, движейки се между две редици дървета, които през лятото хвърляха приятна сянка. През голите сега клони Катрин можеше да види къщата, съвсем бяла на фона на тъмната сянка от вечнозелените храсти зад стопанските постройки.

Спря колата срещу задната веранда и изключи двигателя. Погледна към къщата и си помисли колко жесток може да бъде животът. Като че ли един отделен епизод задействаше цяла верижна реакция, подобно на блокчетата от домино, изправяни едно срещу друго и всяко следващо неизменно увличащо след себе си другото. Докато излизаше от колата, Катрин забеляза, че вратата на къщичката за игра се блъскаше от вятъра и непрекъснато се удряше в разпиляния чакъл отвън. Поглеждайки по-внимателно, тя видя, че всички стъкла на покритите с дантелени перденца прозорци бяха начупени. Извади ключа си, мина през снега до задната врата, завъртя го в ключалката и влезе в кухнята.

Катрин изпищя. Нещо внезапно се раздвижи, една фигура изскочи иззад вратата и се хвърли към нея.

В следващия момент беше притисната към стената на кухнята. Вратата се затвори с такъв трясък, който накара цялата стара дограма на къщата да потрепери.

Писъкът на Катрин замря и застина в гърлото й. Беше Чарлз! Безмълвна, тя проследи с поглед как той се втурна към прозорците и огледа навън. В дясната си ръка стискаше старата дванадесеткалиброва ловджийска пушка. Катрин забеляза, че прозорците бяха грубо заковани с дъски и той трябваше да се взира между пролуките.

Преди да успее да се овладее изцяло, Чарлз стисна ръката й и бързо я изведе от кухнята, препъвайки се по късия коридор, и я избута във всекидневната. После я пусна и отново изтича към прозорците, оглеждайки пространството навън.

Катрин се беше вцепенила от изненада и страх. Когато най-после се обърна към нея, видя, че е напълно изтощена.

— Сама ли си? — остро попита той.

— Да — каза Катрин, прекалено изплашена, за да каже нещо повече.

— Слаба богу! — каза Чарлз. Напрегнатото му лице видимо се отпусна.

— Какво правиш тук? — попита Катрин.

— Това е моят дом — каза Чарлз, пое дълбоко въздух и го изпусна през присвитите си устни.

— Не разбирам — каза Катрин. — Мислех, че си взел Мишел и си избягал. Тук ще те открият!

Едва сега Катрин измести поглед от Чарлз. Забеляза, че всекидневната беше изцяло променена. Блестящите, високо прецизни инструменти от Уайнбъргър бяха подредени около стените. В средата на стаята, в подготвено набързо болнично легло спеше Мишел.

— Мишел — извика Катрин, изтича и хвана детето за ръката.

Чарлз се приближи към нея.

Мишел отвори очи и за миг в тях пробяга искрица, знак, че я познава, после клепките се отпуснаха.

Катрин се обърна към Чарлз.

— Чарлз, какво, за бога, правиш?

— Ще ти разкажа след малко — каза Чарлз, намествайки системата за венозно преливане, включена в ръката на Мишел. Хвана Катрин под ръка и я подкани да го последва обратно в кухнята. — Кафе? — попита той.

Катрин поклати глава, без да откъсва очи от него, докато той наливаше една чаша за себе си. После седна срещу нея.

— Първо, искам да кажа нещо — започна Чарлз, гледайки право към Катрин. — Имах възможност да обмисля и сега разбирам положението, в което си била поставена в болницата. Съжалявам, че собствената ми нерешителност относно методите на лечението на Мишел така силно рикошира върху теб. А аз много по-добре от обикновените граждани зная как лекарите могат да подвеждат пациентите и техните семейства, така че да постигнат своето. Както и да е, разбирам какво точно се е случило при тази история за настойничеството. Разбирам, че никой не е имал вина и не е имало зла умисъл от ничия страна, най-малко от теб. Съжалявам, че реагирах така тогава, но не можах да се спра. Надявам се, че ще ми простиш. Зная, че ти се стремеше да направиш това, което би било най-добро за Мишел.

Катрин не се помръдна. Искаше й се да се хвърли към Чарлз и да го прегърне, защото изведнъж думите му звучаха толкова естествени, но нямаше смисъл. Беше се случило толкова много и много въпроси още чакаха отговор.

Чарлз вдигна чашата си. Ръката му трепереше толкова много, че трябваше да е хване и с лявата ръка, за да не я изпусне.

— Да реша какво е добро за Мишел, беше много труден проблем — продължи Чарлз. — Като аз се надявах, че ортодоксалната медицина би могла да й гарантира повече живот. Но се стигна до една точка, където разбрах, че лекарите няма да успеят и трябваше да направя нещо.

Катрин чувстваше, че Чарлз говори искрено. Това, което не можеше да прецени, беше дали говори разумно. Беше ли изпаднал в нервна криза под това напрежение, както предполагаха всички? Катрин разбра, че е извън възможностите й да определи.

— Всички лекари бяха на мнение, че лекарствата са единственият й шанс за постигане на ремисия — каза Катрин, стараейки се да защити правилността на действията си.

— Д-р Кайцман ме убеждаваше, че това е единственият й шанс. И съм сигурен, че е бил убеден в думите си.

— А не е ли вярно?

— Разбира се, че тя трябва да постигне ремисия — съгласи се Чарлз. — Но тяхната хемотерапия, дори в изключително високи дози, не въздействаше върху левкемичните й клетки. А в същото време разрушаваше нейните нормални клетки, особено собствената й имунна система.

Катрин не беше сигурна, че разбира всичко, но поне й звучеше разумно. Не звучеше като изказване на умствено разстроен човек.

— А аз чувствам — продължи Чарлз, — че ако тя изобщо има шанс, то имунната й система трябва да бъде незасегната.

— Имаш предвид, че предлагаш друго лечение? — попита Катрин.

Чарлз въздъхна.

— Мисля, че да. Надявам се да е така.

— Но всички останали лекари бяха на становището, че хемотерапията е единственият начин.

— Естествено — каза Чарлз. — Точно както хирургът вярва в хирургията. Вижданията на хората се влияят от това, което те вече знаят. Човешко е. Но проучването на рака е моят живот през последните девет години и мисля, че имам шанс да успея да направя нещо. — Чарлз направи пауза.

Очевидно той вярваше в това, което казваше, но дали се базираше на реалност, или на фантазия? Катрин отчаяно искаше да повярва също, но беше трудно при дадените обстоятелства.

— Искаш да кажеш, че има шанс да можеш да я излекуваш?

— Не ми се иска да подхранвам твърде много надеждите си — каза Чарлз, — но мисля, че има шанс. Може би малък, но шанс. И, което е най-важно, моят метод на лечение няма да й навреди.

— Успял ли си да излекуваш някои от лабораторните си мишки, болни от рак? — попита Катрин.

— Не, не съм — призна Чарлз, но после бързо добави: — Зная, че това прави нещата да звучат нереални, но мисля, че не съм успявал с животните си, защото работех толкова бавно и предпазливо. Целта там беше чисто изследователска. Но тъкмо се подготвях да опитам нов метод, като използвам здрави мишки като посредник за лекуването на болни.

— Но тук нямаш животни — каза Катрин, спомняйки си въпросите на детектив О’Съливан.

— Не е вярно — каза Чарлз. — Имам едно голямо експериментално животно. Аз!

Катрин преглътна. За първи път по време на разговора просветна червена лампичка, поставяща под съмнение умственото състояние на Чарлз.

— Тази идея те изненада — каза той. — Е, не би трябвало. В миналото повечето велики медици са експериментирали върху самите себе си. Както и да е, нека се опитам да ти обясня какво ще направя. Преди всичко, моите проучвания напреднаха до оня стадий, където мога да взема една ракова клетка от един организъм и да изолирам протеин, или както още се нарича, антиген на повърхността й, което прави тази клетка различна от всички останали клетки. Това само по себе си вече е голям успех. Моята задача след това беше да накарам имунната система на организма да реагира на протеина и по този начин да се освободи от неприсъщите ракови клетки. Мисля, че това е, което се извършва в нормалните организми. Аз мисля, че ракът е едно доста често срещано явление, но мисля също, че имунната система на организма се справя с него. Само когато имунната система не успее, само тогава даден вид рак се вкоренява и започва да се развива. Разбираш ли дотук?

Катрин кимна.

— Когато се опитах да накарам болните от рак мишки да реагират на изолирания протеин, не успях. Мисля, че съществува някакъв блокиращ механизъм и аз се занимавах точно с този въпрос, когато Мишел се разболя. По-късно ми хрумна идеята да инжектирам изолирания повърхностен антиген в здрави животни, така че да ги направя имунни към него. Нямах време да проведа опитите, но съм сигурен, че ще бъде лесно, защото здравото животно веднага ще разпознае антигена, тъй като е много чужд за системата му, докато при болното животно антигенът е съвсем малко различен от нормалните му протеини.

Катрин престана да разбира, въпреки че се опита да се усмихне.

Чарлз импулсивно се наведе през масата и стисна раменете й.

— Катрин, опитай се да разбереш. Искам да вярваш в това, което върша. Нуждая се от твоята помощ.

Катрин усети как обръчът, който досега стягаше гърдите й, се отпусна и падна. Чарлз й беше съпруг, нуждае се от нея и не криеше, че това беше огромен стимул.

— Спомняш ли си, че някога са използвали коне, за да създадат антисерум за дифтерия? — попита Чарлз.

— Мисля, че да — каза Катрин.

— Това, което ти обяснявам, е нещо подобно. Това, което направих, е, че изолирах повърхностен антиген от левкемичните клетки на Мишел, който антиген ги кара да се различават от нормалните й клетки, след което инжектирах антиген в себе си.

— Така че да станеш алергичен към левкемичните клетки на Мишел? — попита Катрин, опитвайки се да разбере.

— Точно така — възбудено потвърди Чарлз.

— И после ще инжектираш своите антитела в Мишел? — попита Катрин.

— Не — каза Чарлз. — Нейната имунна система не би приела моите антитела. Но за щастие съвременната имунология вече има открит начин за пренасяне на това, което те наричат клетъчна имунност, или чувствителност от един организъм в друг. След като моите Т-лимфоцити веднъж се направят чувствителни към левкемичния антиген на Мишел, аз ще изолирам от моите бели кръвни телца това, което се нарича трансферен фактор и ще го инжектирам у Мишел. Надявам се, че по този начин ще стимулирам собствената й имунна система да стане чувствителна срещу левкемичните й клетки. Така тя вече ще бъде в състояние да отхвърли съществуващите у нея левкемични клетки, както и всички нови, които биха се развили.

— И тя ще бъде излекувана? — каза Катрин.

— И тя ще бъде излекувана — повтори Чарлз.

Катрин не беше сигурна, че е разбрала всичко, казано от Чарлз, но планът му явно изглеждаше смислен. Струваше й се, че не би било възможно да го състави, ако страдаше от помрачение на мозъка или нервен срив. Тя осъзна, че от негова гледна точка всичко, което досега беше извършил, беше напълно разумно.

— Колко време ще отнеме всичко това? — попита Катрин.

— Не зная със сигурност дали въобще ще има резултат — каза Чарлз. — Но от начина, по който моят организъм реагира на антигена ще мога да уточня след един-два дни. Точно затова барикадирах къщата. Готов съм да се боря срещу всеки опит да откарат Мишел обратно в болницата.

Катрин огледа кухнята и спря поглед отново на закованите прозорци. Обръщайки се към Чарлз, каза:

— Предполагам, че знаеш, че полицията от Бостън те търси. Мислят, че си заминал за Мексико, за да потърсиш нетрадиционно лечение.

Чарлз се разсмя.

— Това е абсурд. И сигурно не са ме търсили много сериозно, защото от местната полиция знаят много добре, че съм тук. Забеляза ли пощенската кутия и къщичката за игра?

— Видях, че пощенската кутия е смачкана, а стъклата на къщичката изпочупени.

— Всичко това е благодарение на местните власти. Снощи се появи една група откъм „Рисайкъл Лтд“, явно решена да вандалства. Обадих се на полицията и вече си мислех, че никога няма да се появят, докато не забелязах една от патрулните им коли, паркирана долу на пътя. Само че те очевидно намериха нападателите за прави.

— Защо — попита потресена Катрин.

— Наех един млад и деен адвокат, който изглежда успешно е причинил известни неудобства на „Рисайкъл“. И те сега сигурно си мислят, че по този начин ще ме сплашат и ще ме накарат да се откажа.

— Боже мой! — възкликна Катрин, започнала вече да схваща действителните размери на изолацията на Чарлз.

— Къде са момчетата? — попита Чарлз.

— Чък е при майка ми. Жан Пол е в Шафсбъри, у дома на свой приятел.

— Добре — каза Чарлз. — Защото тук може да стане опасно.

Съпруг и съпруга, и двамата на ръба на моралните си сили, сплетоха погледи. Заля ги вълна от силни чувства. Те се изправиха и се притиснаха в прегръдка, плътна и отчаяна, сякаш се бояха, че нещо може да ги раздели. И двамата знаеха, че проблемите още не бяха решени, но взаимното потвърждаване на чувствата им им даде нови сили.

— Моля те, вярвай ми и ме обичай — каза Чарлз.

— Обичам те — каза Катрин и усети сълзи в очите си. — Това никога не е било проблем. Проблемът беше просто Мишел.

— Тогава повярвай ми, че правя всичко само в името на най-доброто за нея — каза Чарлз. — Ти знаеш колко много я обичам.

Катрин се отдръпна, за да срещне погледа му.

— Всички мислят, че съм изпаднал в нервна криза.

— А аз не знаех какво да мисля, особено когато ти продължи да се занимаваш с „Рисайкъл“, а истинският проблем беше лечението на Мишел.

— „Рисайкъл“ беше само една възможност да мога действително да върша нещо. Най-ужасното при болестта на Мишел беше това, че не можех да направя нищо, точно както се случи с Елизабет. В онова време всичко, което можех да правя, беше да я гледам как умира и сега изглеждаше, че като че ли с Мишел ще се повтори същото. Трябваше ми нещо, към което да насоча силите си, а „Рисайкъл“ ми даде тази възможност. Обаче гневът ми за това, което те правят, е достатъчно истински, както и решението ми да ги заставя да спрат. Но очевидно основният ми интерес е състоянието на Мишел, иначе не бих се намирал тук.

Катрин изпита усещането, че е била освободена от огромен товар. Сега беше сигурна, че Чарлз никога не е изгубвал връзка с действителността.

— А какво е състоянието на Мишел? — попита Катрин.

— Не е добро — призна Чарлз. — Тя е едно много болно дете. Учудващо е, колко настъпателна е болестта й. Дадох й морфин, защото имаше ужасни болки в стомаха. — Чарлз отново прегърна Катрин и извърна лице.

Останаха така още пет минути. Не размениха думи, но разбирателството беше пълно. Накрая Чарлз се отдръпна. Когато се обърна, Катрин видя, че очите му бяха зачервени, а изражението сериозно.

— Радвам се, че имахме възможност да поговорим — каза Чарлз. — Но не мисля, че ти трябва да оставаш тук. Без съмнение ще има неприятности. Не е за това, че не искам да си с мен; всъщност, егоистично, бих желал да останеш. Но зная, че би било по-добре, ако вземеш Жан Пол и се върнете при майка ти. — Чарлз кимна с глава като че ли се опитваше да убеди сам себе си.

— Искам да си егоист — каза Катрин. Завладя я ново чувство на увереност, че е способна да бъде съпруга. — Мястото ми е тук. Жан Пол и Чък ще се справят.

— Но, Катрин…

— Без „но“ — каза Катрин. — Оставам тук и ще помагам.

Чарлз загледа лицето на жена си. Изглеждаше решително.

— И ако си въобразяваш — продължи тя с жар, която Чарлз никога не беше виждал, — че можеш да се отървеш от мен сега, след като ме убеди, че това, което вършиш, е правилно, значи наистина си луд. Ще трябва да ме изхвърлиш със сила!

— Добре, добре — каза с усмивка Чарлз. — Няма да те изхвърля. Но сигурно ни очаква тежък период.

— Което е колкото твоя отговорност, толкова и моя — каза убедително Катрин. — Това е семеен проблем и аз съм част от това семейство. Ние и двамата приехме това, когато решихме да се оженим. Не съм тук, за да споделям само щастието.

Чарлз изпита смесица от чувства, но на първо място гордост. Виновен беше, че не беше отдавал на Катрин дължимото. Тя беше права; когато беше възможно, Чарлз се бе стремил да я предпазва от негативните аспекти в живота им, а това не беше правилно. Трябваше да бъде по-открит, да се доверява повече. Катрин беше негова съпруга, а не негово дете.

— Ако искаш да останеш, моля те, остани — каза той.

— Искам да остана — просто каза Катрин.

Чарлз нежно я целуна по устните. После се отдръпна, за да я погледне с възхищение.

— И наистина можеш да ми помогнеш — каза той, поглеждайки часовника си. — Почти е време да си инжектирам втора доза с антигена на Мишел. Ще ти обясня с какво можеш да помогнеш, след като се подготвя. Да?

Катрин кимна и остави Чарлз да стисне ръката й, преди да се върне във всекидневната.

Катрин се почувства леко замаяна и се облегна на един от кухненските столове. Всичко, което се беше случило през последните няколко дни, беше неочаквано. Нито за миг не беше си помислила, че Чарлз може да заведе Мишел обратно в дома им. Запита се дали имаше някакъв начин да анулира съдебната процедура за определяне на настойничеството и така да елиминира една от причините, поради които Чарлз беше издирван от полицията.

Вдигна телефона и набра номера на майка си. Докато чакаше връзката, размисли, че ако кажеше на майка си, че Чарлз е тук, то непременно би довело до спорове, затова реши да не й казва нищо.

Джина отговори на второто позвъняване. Катрин съумя да поддържа разговора леко, без да споменава посещението си в Уайнбъргър или факта, че Чарлз е заподозрян в извършване на крупна кражба. Когато настъпи пауза, прочисти гърлото си и каза:

— В случай че нямаш нищо против да приготвиш някаква вечеря за Чък и сутринта да го изпратиш на училище, аз мисля, че ще прекарам нощта тук. Искам да съм наоколо, ако Чарлз се обади.

— Скъпа, не смятам, че трябва да седиш там и да чакаш този мъж. Казвам ти, че ще се обади тук, ако у вас няма никой. Освен това запланувала съм специална вечеря. Опитай се да познаеш какво готвя.

Катрин тихо въздъхна. Никога не преставаше да я удивлява вярата на майка й, че една добра вечеря може да оправи всичко.

— Майко, не искам да се досещам какво готвиш за вечеря. Искам да остана тук тази нощ, в собствения си дом.

Катрин знаеше, че е наранила чувствата на майка си, но при дадената ситуация не мислеше, че има голям избор. Възможно по най-бързия начин, но така, че да не бъде груба, Катрин затвори телефона.

Тъй като стана въпрос за храна, Катрин провери хладилника. Като се изключат намалелите запаси от прясно мляко и яйца, другите продукти изглеждаха в достатъчни количества, особено и със запасите от консерви в мазата. Затваряйки хладилника, Катрин се огледа из барикадираната си кухня, недоумяваща, че е затворник в собствения си дом.

Замисли се над метода, по който Чарлз щеше да лекува Мишел. Признаваше, че не са й ясни всички подробности, но й изглеждаше добър. В същото време признаваше и факта, че ако сега беше с д-р Кайцман, сигурно щеше да повярва в онова, което той казва. За нея медицината беше твърде комплицирана, та да може да се чувства достатъчно самоуверена и да подлага на съмнение мненията на експертите. Като страничен човек, се чувстваше поставена в невъзможна ситуация, когато лекарите бяха на различни мнения.

Когато влезе във всекидневната, Чарлз държеше една спринцовка с обърната нагоре игла и леко я почукваше с показалеца си, за да отстрани въздушните мехурчета. Тя тихо седна и продължи да го наблюдава. Мишел все още спеше, а оредялата й коса беше разпиляна по бялата възглавница. Между дъските по прозорците тя можеше да види, че отново валеше сняг. Чуваше и бръмченето на масления котел в мазата.

— Сега ще инжектирам това във вената на ръката си — каза Чарлз, оглеждайки се за турникет. — Не вярвам да имаш желание да го направиш вместо мен.

Катрин усети как устата й пресъхва.

— Мога да опитам — неохотно каза тя. В действителност не искаше да има нищо общо със спринцовката. Прилошаваше й дори само като я гледаше.

— Би ли опитала? — попита Чарлз. — Освен ако не си наркоман, е дяволски трудно да се инжектираш във вената. Също искам да ти кажа как да ми дадеш епинефрин, ако се наложи. След първата ми венозна доза с антигена на Мишел развих известна анафилаксия, което означава алергична реакция, затрудняваща дишането.

— О, боже — тихо си прошепна Катрин. После се обърна към Чарлз. — Няма ли някакъв друг начин да поемеш антигена, като например да го пиеш?

Чарлз поклати глава.

— Опитах, но стомашната киселина го разрушава. Дори опитах да го вдишвам в прахообразна форма, като кокаин, но слизестата ципа в носа ми се поду невероятно. Тъй като нямам време, реших да го вкарвам в главния поток на кръвообращението. Проблемът е в това, че първата реакция на тялото ми беше да развие обикновена алергия, това, което се нарича незабавна хиперчувствителност. Опитах се да намаля този страничен ефект чрез минимална промяна на протеина. Искам да постигна забавена хиперчувствителност, не незабавна.

Катрин кимна, като че всичко й беше ясно, но всъщност не можеше да възприеме нищо, освен студения допир на спринцовката. Държеше я с върховете на пръстите си, като че ли очакваше всеки момент да се нарани. Чарлз донесе един стол и го постави срещу нейния. Върху един шкаф наблизо сложи две по-малки спринцовки.

— В тези други спринцовки има епинефрин. Ако изведнъж се зачервя силно и не мога да дишам, просто вкарай една от тях в някой от мускулите ми и инжектирай. Ако след тридесет секунди не настъпи промяна, използвай и втората.

Катрин изпита странен ужас. Но Чарлз изглеждаше напълно спокоен. Той разкопча ръкава на ризата си и го нави над лакътя. Като използва зъбите си, за да хване единия край на турникета, той сам го пристегна на ръката малко под рамото си. Вените му бързо набъбнаха и се очертаха под кожата.

— Махни пластмасовия накрайник — инструктира я Чарлз, — после просто забий иглата във вената.

С видимо треперещи ръце Катрин извади накрайника от иглата. Острият й връх заблестя на светлината. С дясната си ръка Чарлз разкъса едно пакетче с напоени в спирт тампони, като държеше пакетчето между зъбите си. Енергично разтърка мястото на ръката си.

— Хайде, сега ти си на ред — каза Чарлз, като погледна настрани.

Катрин пое въздух. Сега вече знаеше защо никога не се реши да избере медицината като своя кариера. Стараейки се да държи спринцовката неподвижна, тя допря иглата до кожата и леко натисна. Кожата само хлътна навътре.

— Трябва да я вкараш рязко — каза Чарлз, като все още гледаше настрани.

Катрин натисна спринцовката още малко. И кожата потъна навътре още малко.

Чарлз погледна надолу към ръката си. Като се пресегна със свободната си ръка, той внезапно и силно натисна иглата и тя се заби в кожата и навлезе във вената.

— Отлично — каза той. — Сега издърпай буталото, без да движиш върха на иглата.

Катрин направи това, което Чарлз помоли, и в спринцовката нахлу малко яркочервена кръв.

— Улучили сме вената — каза Чарлз, като свали турникета. — Сега инжектирай бавно.

Катрин натисна буталото. Вървеше лесно. Когато беше инжектирала малко повече от половината течност, пръстът й се плъзна. Иглата се заби по-навътре във вената, докато буталото стигне до края. На ръката му бързо се появи малка подутина.

— Добре — каза Чарлз. — Не беше лошо като за първи опит. Сега я издърпай.

Катрин издърпа иглата и Чарлз притисна парче марля към мястото.

— Съжалявам — каза Катрин, ужасена, че му е причинила болка.

— Няма проблеми. Може пък подкожното вкарване на малко антиген да помогне, кой знае. — Внезапно лицето му започна да се зачервява. То потръпна. — По дяволите — успя да каже.

Катрин чу колко променен беше гласът му. Много по-остър и висок.

— Епинефрин — каза с усилие той.

Тя грабна едната от по-малките спринцовки. В бързината да махне пластмасовия накрайник огъна иглата. Грабна другата. Чарлз, чието лице сега беше станало на петна, посочи към горната част на лявата си ръка. Задържайки дъха си, Катрин заби иглата в мускула. Този път използва сила. Бързо, тя хвърли използваната спринцовка и взе първата, като се опита да изправи огънатата игла. Вече беше готова да я вкара в ръката на Чарлз, когато той я спря с жест.

— Достатъчно — успя да проговори все още със странен глас. — Вече усещам, че ефектът намалява. Ох! Добре че ти беше тук.

Катрин остави спринцовката. Ако преди си мислеше, че трепери, сега направо се тресеше. За Катрин преживяното беше свръхизпитание.

Четиринадесета глава

Около девет и половина се приготвяха за сън. Малко по-рано Катрин беше приготвила вечеря, докато Чарлз работеше във временно оборудваната си лаборатория. Беше извлякъл проба от кръвта си, беше отделил клетките и изолирал някои Т-лимфоцити с помощта на общи еритроцити. После беше поставил в инкубация Т-лимфоцитите заедно с микрораковите си клетки и левкемични клетки от Мишел. Докато вечеряха, беше казал на Катрин, че все още няма симптоми за забавена, съсредоточена в клетките хиперчувствителност. Добави, че след двадесет и четири часа ще предизвика организма си с нова доза от антигена на Мишел.

Мишел се беше събудила от морфиновото опиянение и се зарадва много, когато видя Катрин. Не си спомняше, че вече я е виждала при пристигането й. Чувстваше се малко по-добре, дори беше хапнала нещо от вечерята.

— Тя изглежда по-добре — прошепна Катрин, докато отнасяха съдовете в кухнята.

— По-скоро е външно, отколкото действително — каза Чарлз. — Системата й едва сега започва да се възстановява от другите лекарства.

Чарлз беше запалил камината и беше донесъл широкия матрак от леглото им във всекидневната. Искаше да е близо до Мишел, в случай че тя има нужда от него.

Едва когато си легна, Катрин почувства огромното си изтощение. Спокойна, че Мишел е настанена удобно и се чувства добре, доколкото въобще беше възможно, Катрин си позволи да се отпусне за пръв път през последните два дни. Докато вятърът засипваше със сняг предните прозорци, тя се притисна към Чарлз и се остави сънят да я надвие.

Дочувайки трясък и звън на стъкло, Катрин се изправи до седнало положение, подтиквана от чист инстинкт, без да си дава сметка откъде идва шумът. Чарлз, който не спеше, реагира по-целенасочено, като се търкулна от матрака на пода, а после се изправи. Едновременно с това взе пушката си и освободи предпазителя.

— Какво беше това? — запита Катрин с разтуптяно сърце.

— Гости — каза Чарлз. — Вероятно нашите приятели от „Рисайкъл“.

Нещо изтрещя по фасадата на къщата, после тупна на пода на верандата.

— Камъни — каза Чарлз, завъртя ключа на лампата и стаята потъна в тъмнина.

Мишел промърмори нещо и Катрин тихичко се приближи до леглото на детето, за да я успокои.

— Точно както си мислех — каза Чарлз, взирайки се между пролуките на дъските по прозореца.

Катрин застана зад него и погледна през рамото му. На алеята, на около тридесет метра от къщата бяха застанали група мъже със саморъчно направени факли в ръце. Надолу по пътя се виждаха две набързо паркирали коли.

— Пияни са — каза Чарлз.

— Какво ще правим? — прошепна Катрин.

— Нищо — отговори Чарлз. — Освен ако те не се опитат да влязат вътре или да се приближат твърде много с тези факли.

— Би ли могъл да застреляш някого? — попита Катрин.

— Не зная — каза Чарлз. — Наистина не зная.

— Ще извикам полицията — каза Катрин.

— Не си прави труда — каза Чарлз. — Сигурен съм, че знаят за това.

— Въпреки това ще опитам — отвърна Катрин.

Тя го остави до прозореца и отиде до кухнята, където набра оператора и поиска да я свържат с полицията в Шафсбъри. Телефонът иззвъня осем пъти, преди отсреща да отговори един изморен глас. Представи се като Бърни Крофърд.

Катрин обясни, че къщата им е нападната от група пияници и че имаха нужда от незабавна помощ.

— Един момент — каза Бърни.

Катрин го чу да отваря някакво чекмедже и да търси там нещо.

— Един момент. Трябва да намеря молив — каза Бърни и явно пусна слушалката на бюрото, преди Катрин да успее да каже нещо.

Отвън се чу вик и Чарлз бързо дойде в кухнята и застана до прозореца от северната страна, който гледаше към езерцето.

— Добре — каза Бърни, вземайки отново слушалката. — Какъв е адресът?

Катрин бързо съобщи адреса.

— Пощенски код? — попита Бърни.

— Пощенски код? — учуди се Катрин. — Но ние се нуждаем от помощ сега!

— Госпожо, документацията си е документация. Трябва да попълня формуляр, преди да изпратя кола.

Катрин му даде пощенския код.

— Колко са в групата?

— Не съм сигурна. Половин дузина.

Катрин можеше да го чуе как пише.

— Хлапаци ли са? — попита Бърни.

— Катрин! — извика Чарлз. — Трябваш ми, за да наблюдаваш отпред. Сега палят къщичката с факлите си, но може да е само за отклоняване на вниманието. Някой трябва да наблюдава предната врата.

— Слушай — изкрещя по телефона Катрин. — Не мога да говоря. Просто изпрати кола! — Тя затръшна телефона и се втурна във всекидневната. От малкия прозорец близо до камината можеше да се виждат трепкащите отблясъци от къщичката. Насочи вниманието си към полянката отпред. Групата с факлите беше изчезнала, но тя можеше да види как някой изважда нещо от багажника на една кола. В тъмнината изглеждаше като кофа.

— О, боже, само да не е нафта — каза Катрин.

Катрин чу чупенето на стъкла в задната част на къщата.

— Добре ли си? — извика тя.

— Добре съм. Копелетата трошат стъклата на колата ти.

Катрин чу Чарлз да отключва задната врата. После гърмежи от ловджийската пушка. Звукът отекна страшно в къщата. След това вратата се затръшна.

— Какво стана? — извика Катрин.

Чарлз се върна във всекидневната.

— Стрелях във въздуха. Предполагам, че това е единственото, което ги респектира. Те избягаха насам.

Катрин погледна пак навън. Групата се беше събрала около мъжа, който идваше от колата. В светлината на факлите Катрин забеляза в ръката му четирикилограмова кутия с дръжка.

Той коленичи явно да я отвори.

— Прилича на боя — каза Катрин.

— Точно кутия с боя е — каза Чарлз.

Докато наблюдаваха, групата започна да припява „комунист, комунист“. Мъжът с боята тръгна към къщата, като очевидно даваше кураж и на останалите. Когато дойдоха по-наблизо, Катрин видя, че мъжете носеха всевъзможни тояги и палки. Виковете им „комунист“ се усилиха. Чарлз разпозна Уоли Краб и мъжа, който го беше ударил.

Групата спря на около петнадесет метра от къщата. Мъжът с боята продължи да върви, докато другите го насърчаваха. Чарлз се отдръпна от прозореца и я накара да застане зад него. Оттук виждаше ясно вратата и постави пръст на спусъка.

Чуха стъпките да спират и после звук от четка за боя по чакъла. След около пет минути се чу последният плисък от боята, изливаща се шумно върху предната врата, последван от издрънкването на кутията, която се търкулна по верандата.

Спускайки се обратно към прозореца, Чарлз видя, че мъжете крещяха и се превиваха от смях. Бавно тръгнаха обратно по алеята, като взаимно се потупваха и поваляха в снега. В края на алеята и след няколко разгорещени разправии мъжете се качиха в двете коли. С натиснати клаксони отпътуваха в нощта, отправяйки се на север към Шосе 301, по посока Шафсбъри.

Зимната тишина се възвърна така внезапно, както беше нарушена. Чарлз шумно въздъхна. Остави ловджийската пушка и взе ръцете на Катрин в своите.

— Сега, след като видя колко е неприятно, може би за теб ще е по-добре да се върнеш при майка си, докато всичко това свърши.

— В никакъв случай — каза Катрин, разтърсвайки глава. После освободи ръцете си и отиде да види Мишел.

След петнадесет минути патрулната кола на полицията от Шафсбъри шумно се занесе зад паркираната кола на Катрин и рязко спря зад нея. Франк Нейлсън бързо излезе от предната врата, като че ли наистина действаше при извънредна обстановка.

— Можеш просто да си влезеш в колата, ти, кучи сине — каза Чарлз, който се беше показал на предната веранда.

Франк, застанал предизвикателно в ръце на хълбоците и широко разтворени крака, само сви рамене.

— Е, щом не ти трябвам.

— Веднага изчезвай от земята ми — изръмжа Чарлз.

— Странни хора има в тази част на града — измънка високо Франк на помощника си, докато се прибираше в колата.

Утрото бавно се прокрадваше над замръзналия пейзаж, затруднявано от оловносивото покривало от високи облаци. Чарлз и Катрин се редуваха и останаха на стража цяла нощ, но вандалите не се върнаха. С настъпването на зората Чарлз се почувства достатъчно спокоен, за да се върне в леглото до камината и тихичко да се мушне до Катрин.

Мишел значително се беше пооправила и въпреки че все още беше невероятно слаба, можеше да сяда в леглото и дори смело да се опита да се усмихне, когато Чарлз, преструвайки се на сервитьор, й донесе закуската.

Докато той извлече нова проба от кръвта си и отново изследва Т-лимфоцитите си за някакви симптоми на забавена хиперчувствителност към левкемичните клетки на Мишел, Катрин се постара да внесе известен ред в обърнатата наопаки къща. Сред апаратите и реагентите на Чарлз, леглото на Мишел и големия матрак, всекидневната наподобяваше на лабиринт. Катрин не можеше да направи почти нищо тук, но усилията й в кухнята скоро дадоха резултат.

— Няма и белег от очакваната реакция при моите лимфоцити — каза Чарлз, дошъл за още кафе. — Ще трябва да ми инжектираш нова доза с антигена на Мишел по-късно днес.

— Разбира се — каза Катрин, стараейки се да подсили собствената си увереност, както и тази на Чарлз. Но не беше сигурна, че ще може да го инжектира отново. Самата мисъл за това накара кожата й да настръхне.

— Трябва да измисля някакъв начин да бъдем в по-голяма безопасност тук — каза Чарлз. — Не зная какво щях да направя, ако ония мъже снощи бяха достатъчно пияни, за да нахлуят през задния вход.

— Вандалите са само едно нещо — каза Катрин. — А какво ще правиш, ако полицията дойде и иска да те арестуват?

Чарлз се обърна с лице към Катрин.

— Докато не довърша това, което правя, не трябва да пускам никого в къщата.

— Мисля, че е само въпрос на време, докато полицаите дойдат — каза Катрин. — И се страхувам, че ще е много по-трудно точно тях да задържим отвън. С това, че се съпротивляваш, ти ще бъдеш в нарушение на закона и те може да решат за свой дълг използването на сила.

— Не мисля, че ще го направят — каза Чарлз. — Имат твърде много да губят, а биха спечелили съвсем малко.

— Стимулът им би могъл да бъде Мишел, като си мислят, че тя трябва да продължи лечението си.

Чарлз бавно кимна.

— Ти може и да си права, но дори и да е така, не може да се направи нищо друго.

— Мисля, че може — каза Катрин. — Може би мога да накарам полицията да престане да те издирва. Срещнах се с детектива, който се занимава със случая. Вероятно трябва да отида при него и да му кажа, че не искам да повдигам обвинение срещу теб. Ако няма повдигнато обвинение, биха престанали да те търсят.

Чарлз отпи голяма глътка кафе. В думите на Катрин имаше логика. Знаеше, че ако полицаите решат да използват сила, можеха да го накарат да излезе от къщата. Това беше и една от причините да закове прозорците толкова внимателно; боеше се от сълзотворен газ и други подобни. Обаче си даде сметка, че сигурно разполагаха и с други средства, за които той просто не беше искал да мисли. Катрин беше права; полицията беше действителна заплаха.

— Добре — каза Чарлз. — Но ти ще трябва да използваш взетия под наем камион. Не мисля, че предното стъкло на колата е здраво.

Облякоха палтата си и преминаха ръка за ръка през петсантиметровия прясно навалял сняг по пътеката, отвеждаща към заключената врата на гаража. И двамата видяха обгорелите останки от къщичката на края на езерото, но предпочетоха да не говорят за това. Все още димящата пепел беше прекалено болезнен спомен за ужаса от предишната нощ.

Докато изкарваше камиона от гаража, Катрин почувства нежелание да замине. Сега, когато Мишел беше значително по-добре и независимо от нападението на вандалите Катрин беше изпитала радост от новооткритата близост с Чарлз. След известни усилия, тъй като шофирането на голяма товарна кола беше ново преживяване за нея, Катрин успя да направи завоя от гаража. Махна на Чарлз за довиждане и продължи бавно по хлъзгавата алея.

Когато стигна до подножието на хълма, тя се обърна да погледне към къщата. В сивкавата светлина изглеждаше самотна сред обезлистените дървета. Отпред на фасадата думата комунист беше изписана с големи, разкривени печатни букви. Остатъкът от червената боя беше плиснат върху предната врата и начинът, по който се беше разлял върху верандата, го караше да прилича на кърваво петно.

Поела директно по пътя за полицейския участък в Бостън, на Бъркли стрийт, Катрин репетираше наум какво точно ще каже на Патрик О’Съливан. Реши, че е най-добре да бъде кратка и беше сигурна, че така разговорът няма да продължи повече от няколко минути.

Затрудни се много с намирането на място за паркиране и накрая остави камиона в една забранена жълта зона. Взе асансьора до шестия етаж и намери съвсем лесно канцеларията на О’Съливан. Детективът се изправи при влизането й и излезе иззад бюрото. Беше облечен със съвсем същите дрехи, които носеше при първата им среща, двадесет и четири часа по-рано. Дори ризата беше същата, защото си спомни за петното от кафе, което беше забелязала точно отдясно на тъмносинята му полиестерна връзка. На Катрин й беше трудно да си представи как този външно много мил човек би бил способен на насилие, което явно понякога се налагаше в професията му.

— Бихте ли желали да седнете? — попита Патрик. — Мога ли да взема палтото ви?

— Няма нужда, благодаря — каза Катрин. — Ще отнема само минута от времето ви.

Канцеларията на детектива изглеждаше точно като декор от телевизионна мелодрама. Не липсваха задължителните сериозни портрети на няколко високопоставени политици, окачени по олющените и изронени стени. Имаше и една коркова дъска за важна информация, изпълнена с всякакви бюлетини и фотографии на издирвани престъпници. Бюрото беше отрупано с хартии, пликове, консервени кутии, пълни с моливи, една стара пишеща машина и снимката на червенокоса, бузеста жена, обградена с пет малки червенокоси момиченца.

О’Съливан се облегна назад на стола си и кръстоса ръце на корема. Изражението му беше абсолютно безизразно. Катрин си даде сметка, че нямаше никаква представа за какво си мисли.

— Е — каза смутено тя, почти загубила самоувереността си. — Причината, поради която дойдох, е да ви кажа, че нямам намерение да повдигам обвинение срещу съпруга си.

По лицето на О’Съливан не се забеляза дори минимална промяна.

Катрин погледна за миг настрани. Срещата вече излизаше извън начертания план. Тя продължи:

— С други думи, не желая настойничество над детето.

Детективът отново не реагира, което подсили напрежението на Катрин.

— Не защото не ме интересува какво ще стане — бързо добави Катрин. — А просто защото съпругът ми е биологическият родител, при това е доктор по медицина, така че мисля, че той е напълно в състояние да прецени метода на лечение, който трябва да се приложи на детето.

— Къде е съпругът ви? — попита О’Съливан.

Катрин премигна. Въпросът прозвуча така, като че ли досега детективът изобщо не беше я слушал. После осъзна, че не трябваше да прави пауза, а да отговори веднага.

— Не зная — каза Катрин, чувствайки, че думите й звучат далеч неубедително.

Внезапно О’Съливан се наклони напред и стовари дланите си върху бюрото.

— Мисис Мартел, мисля, че е добре да ви информирам за нещо. Въпреки че вие предизвикахте съдебната процедура, вие не можете едностранно да я прекратите преди гледането на делото. Съдията, който по спешност ви присъди временното настойничество, е посочил освен това служебен настойник, който се казва Роберт Тейбър. Какво мисли г-н Тейбър относно повдигането на обвинение срещу съпруга ви, с цел да се върне Мишел Мартел отново в болницата?

— Не зная — тихо каза Катрин, объркана от това ново усложнение.

— Беше ми дадено да разбера — продължи детектив О’Съливан, — че животът на детето е заложен на карта, освен ако не й се приложи много специфично лечение, и то колкото може по-скоро.

Катрин не каза нищо.

— За мен е ясно, че сте разговаряли със съпруга си.

— Говорих с него — призна Катрин. — И детето е добре.

— А какво ще кажете за лечението й?

— Съпругът ми е лекар — каза Катрин, като че уточняването на професията на Чарлз даваше отговор на въпросите на детектива.

— Може и да е така, мисис Мартел, но съдът би се съгласил само на общоприети методи на лечение.

Катрин събра кураж и се изправи.

— Мисля, че трябва да си ходя.

— Вероятно би трябвало да ни кажете къде е съпругът ви, мисис Мартел.

— Предпочитам да не го правя — каза Катрин, изоставила всички преструвки за неведение.

— Но си спомняте, че имаме заповед за арестуването му. Ръководството на института Уайнбъргър няма търпение да предяви обвинение.

— Те ще си получат обратно всяка частичка от апаратурата си — каза Катрин.

— Вие не трябва да си позволявате да ставате съучастник в престъпление — каза Патрик О’Съливан.

— Благодаря за времето, което ми отделихте — каза Катрин, като се отправи към вратата.

— Вече знаем къде е Чарлз — извика детектив О’Съливан.

Катрин се обърна към него.

— Защо не се върнете и не седнете?

За момент Катрин не се помръдна. Първо реши да замине, но после осъзна, че ще е по-добре да открие какво точно знаят и, още по-важно, какво възнамеряваха да правят. Неохотно тя се върна на стола си.

— Ще трябва да ви обясня и нещо друго — каза О’Съливан. — До тази сутрин ние не бяхме излъчили по телекса на NCIC заповедта за арестуване на вашия съпруг. Аз имах чувството, че случаят не е обикновен и независимо от това, което казаха хората от Уайнбъргър, не мислех, че съпругът ви е откраднал оборудването. Помислих, че го е взел, но не откраднал. Това, на което се надявах, беше, че случаят ще се разреши някак от само себе си. Искам да кажа, като например това, че съпругът ви би позвънил на някого, за да каже: „Съжалявам, цялата апаратура е тук, детето също; аз просто се увлякох…“ и така нататък. Ако това се беше случило, мисля, че бихме могли да избегнем наказанията. Но после ни подложиха на натиск от Уайнбъргър, а също и от болницата. Така че днес сутринта заповедта за задържане на съпруга ви беше излъчена по радиото и веднага последва резултат. Обадиха ни се от полицията в Шафсбъри и ни казаха, че знаят, че Чарлз Мартел е в собствения си дом и че с удоволствие биха отишли да го арестуват. Така че аз казах…

— О, господи, не! — пребледняла възкликна Катрин.

Детектив О’Съливан спря на средата на изречението, загледан в Катрин.

— Добре ли сте, мисис Мартел?

Катрин затвори очи и закри лицето си с ръце. След минута свали ръцете си и погледна О’Съливан.

— Какъв кошмар и още продължава.

— За какво говорите? — попита детективът.

Катрин описа кръстоносния поход на Чарлз срещу „Рисайкъл Лтд“ и позицията на местната полиция, както и реакцията им при нападението над дома им.

— Действително изглеждаше, че нямат търпение — призна О’Съливан, припомняйки си разговора с Франк Нейлсън.

— Можете ли да им се обадите отново и да им кажете да изчакат? — попита Катрин.

— Стана твърде късно за това — каза О’Съливан.

— Бихте могли просто да се обадите и да установите контакт, така че местата полиция да нямат чувството, че действат самостоятелно — горещо помоли Катрин.

О’Съливан вдигна телефона си и поиска от оператора да го свърже с Шафсбъри.

Катрин го попита дали би пожелал да отиде до Ню Хемпшир, за да наблюдава нещата.

— Нямам никаква власт там — каза детективът. После, когато му дадоха връзка, насочи вниманието си изцяло към телефона.

— Вече го обградихме — каза Бърни достатъчно високо, така че когато О’Съливан отдалечи слушалката от ухото си, Катрин можеше да чува. — Но този Мартел е луд. Барикадирал е къщата като крепост. Има ловджийска пушка, която знае как да използва и държи детето си като заложник.

— Звучи ми като трудна ситуация — каза О’Съливан — Предполагам, че сте извикали щатската полиция за подкрепа?

— По дяволите, не! — каза Бърни. — Ние ще се оправим с него. Упълномощихме и няколко доброволци. Ще ви се обадим веднага щом го заловим, така че да организирате откарването му в Бостън.

Патрик благодари на Бърни, който на свой ред каза, че няма защо и че полицаите в Шафсбъри са винаги в готовност и с желание да помогнат.

О’Съливан погледна към Катрин. Разговорът с Бърни потвърждаваше оплакването й. Заместник-началникът в Шафсбъри изглеждаше много бледа сянка на професионален полицай. А идеята за упълномощаване на доброволци звучеше като епизод от уестърн на Клинт Истууд.

— Ще има неприятности — каза Катрин и поклати глава. — Ще се стигне до сблъсък. А заради Мишел Чарлз е решен на всичко. Боя се, че ще отвърне на удара с удар.

— Исусе! — каза О’Съливан, изправяйки се и вземайки палтото си от една закачалка до вратата. — Господи, как само мразя историите с настойничество. Хайде, ще ида там с вас, но запомнете, нямам никаква власт в Ню Хемпшир.

Катрин шофираше камиона с цялата скорост, която смяташе, че може безнаказано да си позволи, докато Патрик О’Съливан я следваше в обикновен син „Шевролет Нова“. С наближаването на Шафсбъри Катрин можеше да усети ускоряването на пулса си. На последния завой преди къщата вече беше почти в паника. Когато стигна до личната си собственост, видя голяма тълпа от хора.

От двете страни на Шосе 310 имаше паркирани коли, наредени на по петнадесет метра и в двете посоки. В началото на тяхната алея пътят беше блокиран от две полицейски коли.

Тя паркира камиона възможно най-близко, излезе и изчака О’Съливан, който спря зад нея. Тълпата придаваше на сцената вид на карнавално забавление, независимо от минусовата температура. От отсрещната страна на пътя някакъв предприемчив индивид беше стъкмил набързо скара на въглища. Върху нея цвърчаха италиански наденички, които бързо се разпродаваха, напъхани в специалните хлебчета за два долара и петдесет. До скарата имаше кофа за боклук, напълнена с „Будвайзер“ и лед. А зад бързите търговци групичка деца строяха една срещу друга две ледени крепости в подготовка за бой със снежни топки.

О’Съливан застана до Катрин и каза:

— Исусе, тук е заприличало на гимназиален пикник.

— Като се изключат пушките — каза Катрин.

Струпани зад двете патрулни коли стояха група мъже, облечени по всевъзможен начин: от армейски маскировъчни униформи до скиорски якета и всички въоръжени с ловджийски пушки. Някои държаха пушката в едната си ръка, а в другата — кутия „Будвайзер“. Франк Нейлсън беше в центъра на групата, стъпил с крак на калника на една от полицейските коли, притиснал малко уоки-токи до ухото си, явно координиращ действията на други, невидими оттук въоръжени мъже, които довършваха обграждането на къщата.

О’Съливан остави Катрин, приближи се до Франк Нейлсън и му се представи. От мястото, където беше застанала, Катрин придоби впечатлението, че шефът на полицията в Шафсбъри се отнесе към детектива като с натрапник. Нейлсън оттегли краката си от калника на колата така, като че ли му костваше усилие, и се изправи в целия си ръст, който се извисяваше с около тридесет сантиметра над този на О’Съливан. По нищо не личеше, че двамата мъже принадлежаха към една и съща професия. Нейлсън носеше обичайната си синя полицейска униформа, допълнена с масивен служебен пистолет в кожен кобур. На главата си имаше шапка в руски стил от изкуствена кожа с вързани отгоре наушници. О’Съливан, от друга страна, беше в избеляло, подплатено с вълна жълтеникаво палто. Нямаше шапка и косата му беше разрошена.

— Как върви? — небрежно попита О’Съливан.

— Добре — каза Нейлсън. — Всичко е под контрол. — Той избърса чипия си нос с опакото на ръката си.

Предавателят му изпука и Нейлсън се извини. Заговори пред машината, като нареди групата войници да се приближи на около сто метра и да остане там. После се обърна пак към О’Съливан.

— Трябва да сме сигурни, че заподозреният няма да се измъкне пред задната врата.

О’Съливан се извърна и изгледа въоръжените мъже.

— Мислите ли, че е за препоръчване да струпвате толкова много въоръжени на едно място?

— Струва ми се, че искаш да ме учиш как да се оправя в тази ситуация — саркастично каза Нейлсън. — Слушай, детективе, тук е Ню Хемпшир, а не Бостън. Тук власт нямаш. И да ти кажа право, не ми се нрави това, дето вие, големите мъже от Бостън се смятате длъжни да идвате тук и да давате съвети. Тук командвам аз. Знам как да се оправя в ситуация със заложник. Първо да обезопася терена, а после да преговарям. Така че, ако ме извините, имам работа да върша.

Нейлсън обърна гръб на О’Съливан и отново насочи вниманието си към радиопредавателя.

— Извинете? — каза един висок, строен мъж, като потупа О’Съливан по рамото. — Казвам се Хари Баркър от бостънския „Глоуб“. Вие сте детектив О’Съливан от полицията в Бостън, нали.

— Вие, момчета, не си губите времето, нали? — каза О’Съливан.

— Тези от „Сентинел“ в Шафсбъри бяха така добри да ни пошушнат. От това може да излезе голяма история. Голямо е човешкото любопитство. Можете ли да ми разкажете нещо от началото?

О’Съливан посочи към Франк Нейлсън.

— Ей там е оня, който командва. Нека той да ви разкаже.

Докато О’Съливан наблюдаваше, Нейлсън взе един мегафон и се приготви да го използва, когато Хари Баркър го прекъсна. Последва кратка размяна на думи, после репортерът отстъпи назад. Франк Нейлсън натисна бутона на мегафона и дрезгавият му глас забоботи над зимния пейзаж. Упълномощените доброволци престанаха да се смеят и да крещят и даже децата замлъкнаха.

— Добре, Мартел, къщата ти е обградена. Искам да излезеш с вдигнати ръце.

Тълпата застана на място и единственото движение остана само плавното падане на няколко снежинки, които бавно изчезнаха между короните на дърветата. От бялата викторианска къща не се дочу нито звук. Нейлсън изпробва пак същото съобщение, но не настъпи промяна. Единственият шум създаваше вятърът в боровете зад стария обор.

— Ще отида по-наблизо — каза Нейлсън, без да се обръща към някого конкретно.

— Убеден съм, че това е добра идея — каза О’Съливан достатъчно високо, за да го чуят всички спрели наблизо.

След един свиреп поглед към детектива, Нейлсън стисна мегафона в дясната си ръка и церемониално тръгна да заобикаля колата. Когато минаваше край О’Съливан, той се смееше.

— Денят, когато Франк Нейлсън успее да се справи с едно недоносено докторче, ще бъде денят, в който той ще върне полицейската си значка.

Докато тълпата зашумя възбудено, Нейлсън тежко се придвижи по алеята до точка, отдалечена на около петнадесет метра по-нататък от двете полицейски коли. Сега валеше малко по-силно и шапката му се изпъстри със снежинки.

— Мартел — избуча шефът на полицията през мегафона. — Предупреждавам те, ако ти не излезеш, ще влезем ние.

Настъпи тишина в момента, в който последната дума прозвуча от мегафона. Нейлсън се обърна пак към тълпата и демонстрира един изразителен жест, като например, че си има работа с упорита напаст в градината. После започна да се приближава още към къщата. Никой от зрителите не помръдна, нито проговори. Възцари се възбудено напрежение, докато всички те се надяваха нещо да се случи. Нейлсън вече беше на около тридесет метра от фасадата на къщата.

Внезапно обляната в червена боя предна врата се отвори и Чарлз Мартел се появи с пушка в ръка. Последваха две почти едновременни експлозии. Франк Нейлсън се хвърли с главата напред в снежния синор, ограждащ алеята, а зрителите се разбягаха или потърсиха прикритие зад коли и дървета. Докато Чарлз затръшваше входната врата, над пространството наоколо се посипа дъжд от безвредни сачми за птици.

От тълпата се дочуха откъслечни реплики, после възгласи, когато Франк се изправи на крака. После побягна с цялата скорост, с която краката му можеха да носят наднорменото му тяло. Щом наближи колите, той се опита да спре, но се подхлъзна и измина последните три метра в седнало положение, след което се сблъска с предното колело на едната от тях. Няколко доброволци пъргаво заобиколиха колата и го изправиха.

— Проклет идиот! — разкрещя се Нейлсън. — Край вече! Онова малко копеле ще получи това, което си търси.

Някой попита дали не бил улучен от сачмите, но шефът поклати глава. Изтупа старателно снега от себе си, после намести кобура и униформата.

— Бях твърде бърз за него.

Недалеч спря местна телевизионна кола и от нея слезе цял екип с камери, който бързо си проправи път към шефа на полицията. Коментаторката на новините беше жизнерадостна млада жена с шапка от норки на главата и в дълго, подплатено с пух палто. След няколко кратки реплики с Нейлсън светлините на камерата блеснаха, обливайки всичко наоколо. Младата жена направи кратко уводно описание, после се обърна към шефа на полицията и поднесе микрофона на около два сантиметра от подутия му нос.

Обликът на Франк Нейлсън моментално претърпя 180-градусова промяна. Държейки се стеснително и смутено, той каза:

— Аз просто изпълнявам дълга си по най-добрия начин, който познавам.

С пристигането на телевизионните камери политически ориентираният градски управител Джон Рандолф се появи измежду тълпата. Той си проправи път до кръга на прожекторите и обгърна с ръка Нейлсън.

— И ние смятаме, че се справя отлично. Нека да чуем сега за нашия шеф на полицията. — Джон Рандолф свали ръката си от шефа на полицията и започна да ръкопляска. Тълпата не остана назад.

Репортерката издърпа микрофона малко назад и попита дали Франк може да даде на зрителите някаква представа за това, което става тук.

— Ами — започна Франк, навеждайки се над микрофона, — имаме един побъркан учен, който е обграден тук. — Той посочи несръчно през рамото си към къщата. — С него има болно дете, което той не дава на лекарите. Мъжът е тежковъоръжен и опасен, и има заповед за арестуването му, защото е обвинен в отвличане на дете и в кражба на имущество. Не е нужно да изпадате в паника, защото всичко е под контрол.

О’Съливан с мъка си проправи път през тълпата, търсейки Катрин. Намери я близо до колата й, притиснала ръце до устата си. Зрелището я ужасяваше.

— Изходът от всичко това ще бъде трагичен, ако вие не се намесите — каза тя.

— Не мога да се намеся — обясни О’Съливан. — Казах ви го, преди да дойда тук. Но мисля, че докато представителите на пресата и телевизията са тук, всичко ще е наред. В присъствието им шефът на полицията няма да извърши нещо неразумно.

— Искам да отида в къщата и да бъда до Чарлз — каза Катрин. — Страхувам се да не си помисли, че аз съм довела полицията.

— Полудяхте ли? — попита О’Съливан. — Трябва да има около четиридесет въоръжени мъже около къщата. Опасно е. Освен това те няма да ви оставят да се приближите там. Това за тях ще означава само още един заложник. Опитайте се да бъдете малко по-търпелива. Ще говоря с Франк Нейлсън и ще се опитам да го убедя да извика щатската полиция.

Детективът се запъти обратно към патрулните коли, казвайки си, че щеше да е по-добре да си беше останал в Бостън, където му беше мястото. Когато наближи временно устроения команден пост, отново чу гласа на шефа на полицията, усилен от мегафона. Сега валеше още повече и един от полицаите попита дали съобщението ще се чуе в къщата. Така или иначе, Чарлз не отговори.

О’Съливан отиде до Нейлсън и му предложи идеята си, че би било по-лесно да използва портативния телефон, за да разговаря с Чарлз. Шефът се замисли върху предложението и въпреки че не отговори, влезе в патрулната кола, намери номера на Чарлз и го набра. Чарлз отговори веднага.

— Окей, Мартел, какви са условията ти, за да пуснеш детето?

Отговорът на Чарлз беше кратък:

— Можеш ли да вървиш по дяволите, Нейлсън! — и телефонът замря.

— Чудесна идея — каза Нейлсън на О’Съливан, докато връщаше телефона в колата. После, без да се обръща към никого в частност, допълни: — Как, по дяволите, можеш да преговаряш, когато не ти поставят изискванията? Нека някой да ми отговори сега!

— Шефе — извика един глас, — какво ще кажеш да пуснеш мен и приятелчетата да нападнем къщата?

Предложението ужаси О’Съливан. Опита се да измисли начин да накара шефа да извика щатската полиция.

Пред Нейлсън застанаха трима мъже, облечени в бели, прилични на военни, якета с качулки и бели панталони.

— Да — каза един от по-ниските мъже, на който липсваха предните зъби. — Проверихме мястото. Ще бъде лесно отзад. Можем да изтичаме от страната на стария обор и да разбием задната врата. И толкова.

Нейлсън си спомни кои бяха мъжете. Бяха от „Рисайкъл Лтд“.

— Не съм решил какво ще правя — каза той.

— А какво ще кажете за сълзотворен газ — предложи О’Съливан. — Това би накарало доктора да излезе.

Нейлсън злобно изгледа детектива.

— Виж какво, ако ми потрябва мнението ти, ще го поискам. Работата е там, че ние тук не разполагаме с всички онези модерни средства, тъй че, за да го получа, ще трябва да извикам момчетата от щатската. А аз искам да се оправя с тази история на местна основа.

Един писък прониза следобеда, последван от общи хаотични крясъци. О’Съливан и Нейлсън се обърнаха в унисон и видяха Катрин да бяга по диагонал на пространството пред колите.

— Какво, по дяволите! — възкликна Нейлсън.

— Това е съпругата на Мартел — каза О’Съливан.

— Исусе Христе! — изохка Нейлсън. После викна към най-близката група доброволци — Хванете я! Не я пускайте да се приближи до къщата!

Колкото по-бързо се опитваше да тича, толкова повече трудности срещаше Катрин, защото краката й потъваха в замръзналия на повърхността сняг. Когато стигна до алеята, снегът, натрупан от двете страни след разчистването, се изпречи пред нея като бариера и Катрин трябваше да пропълзи през него на четири крака. Хлъзна се от другата страна и се изправи.

С възбудени викове половин дузина от скучаещите доброволци откликнаха на призива и се запрепъваха около патрулните коли. Приеха го като състезание да видят кой пръв ще се добере до наградата. Но скоро падналият сняг криеше подли препятствия, а и доброволците си пречеха един на друг. Накрая двама от тях успяха да заобиколят колите и се спуснаха с пълна скорост по алеята. От тълпата се разнесоха одобрителни възгласи. О’Съливан, от друга страна, усети, че здраво е стиснал юмруци и се моли Катрин да удвои усилията си, въпреки че знаеше, че присъствието й в къщата само би усложнило положението.

Катрин вече почти нямаше сили да диша. Можеше да чуе тежкото дишане на преследвачите зад себе си и знаеше, че я настигат. Отчаяно се опита да измисли някаква спасителна маневра, но растящата болка в единия й хълбок затрудняваше мисленето.

Катрин видя как изцапаната в червено врата пред нея внезапно се разтвори. Последва проблясък на оранжева светлина и почти веднага експлозия. Катрин спря, борейки се за въздух, и зачака да почувства нещо. Погледна назад и видя преследвачите си паднали в снега, за да намерят прикритие. Опита се да тича, но не можеше. Когато достигна до предните стълби, се наложи да се изтегли нагоре с ръце. Чарлз, стиснал пушката в дясната ръка, се протегна към нея и тя усети как я издърпва нагоре и после вътре в къщата.

Катрин остана да лежи на пода с мъчително повдигащи се от усилието за дишане гърди. Чу, че Мишел вика, но не помръдна. Чарлз тичаше от прозорец до прозорец. След минута Катрин успя да се изправи и отиде при Мишел.

— Липсваше ми, мамо — каза Мишел, обгръщайки я с ръце.

Сега вече Катрин беше сигурна, че е постъпила правилно.

Чарлз се върна във всекидневната и пак провери пространството пред къщата. Доволен се огледа, приближи до Катрин и Мишел и, оставяйки пушката на пода, ги притисна в прегръдките си.

— Сега при мен са и двете ми жени — каза той и шеговито намигна.

Катрин моментално се впусна в обяснения за случилото се, повтаряйки отново и отново, че не е имала нищо общо с пристигането на полицията.

— Дори за секунда не съм си помислил, че можеш да имаш нещо общо — каза Чарлз. — Радвам се, че отново си тук. Трудно е да наблюдавам едновременно и двете страни.

— Нямам вяра на местната полиция — каза Катрин. — Мисля, че Нейлсън е психопат.

— Не бих могъл да се съглася повече — каза Чарлз.

— Чудя се дали не би било по-добре да се предадем сега. Страхувам се от Нейлсън и помощниците му.

Чарлз поклати глава, безмълвно изричайки „Не“.

— … но послушай ме… мисля, че те са се събрали там навън, защото са жадни са насилие.

— Сигурен съм, че е така — призна Чарлз.

— Ако се предадеш, ако върнеш апаратурата на Уайнбъргър и обясниш на д-р Кайцман какво се опитваш да направиш за Мишел, може би ще можеш да продължиш експеримента си в болницата.

— Няма начин — каза Чарлз, усмихвайки се на наивността на Катрин. — Обединените сили на организираната наука и на медицината не биха ми позволили да направя нещо такова. Те биха казали, че съм умствено нестабилен. Ако изгубя контрол над Мишел сега, те никога няма да ми позволят да се докосна до нея. А това няма да е много хубаво, нали? — Чарлз разроши косата на Мишел, а Катрин замислено кимна с глава в знак на съгласие. — Освен това — продължи Чарлз, — мисля, че организмът ми започна да проявява някои признаци за забавена чувствителност.

— Наистина ли? — каза Катрин. Беше й трудно да изпита ентусиазма, след като току-що беше наблюдавала фанатизираната тълпа отвън. Явното спокойствие на Чарлз я удивляваше.

— Последния път, когато изследвах Т-лимфоцитите си, установих слаба реакция към левкемичните клетки на Мишел. Така че започва да става, но процесът е бавен. Въпреки това все още си мисля, че би трябвало да приема още една доза антиген, когато обстановката се успокои.

Катрин можеше да чуе мегафона отвън, но звукът беше приглушен от падащия сняг. Прииска й се да може да спре времето. За момента се чувстваше в безопасност, независимо от съзнанието за злото, чакащо вън.

Поради снеговалежа нощта настъпи рано. Чарлз избра времето за вечеря, за да поиска Катрин да му помогне при инжектирането на нова доза от антигена на Мишел. Този път използва нов метод, като насърчи Катрин да вкара катетър в една от вените му. Наложи се Катрин да направи няколко опита, но за нейно учудване накрая успя. При сега отворената интравенозна линия Чарлз й даде пълни инструкции как да се справи с очакваната анафилактична реакция. Той взе епинефрин почти непосредствено след антигена и така доста острата реакция се контролираше лесно.

Катрин приготви вечеря, докато Чарлз измисляше нови начини да увеличи безопасността на къщата. Той закова с дъски прозорците на втория етаж и подсили барикадите зад вратите. Тревожеше го най-вече сълзотворният газ, затова изгаси камината и запуши комина, за да не даде възможност някой да пусне кутия с газ оттам.

Щом вечерта започна да преваля в нощ, Катрин и Чарлз забелязаха, че тълпата оредя, разочарована и сърдита, че не се е стигнало до насилие. Няколко упорити зяпачи останаха, но те също се разпръснаха към девет и половина, когато термометърът спадна до вледеняващите петнадесет градуса под нулата. Катрин и Чарлз се редуваха на смени да наблюдават през прозорците или да четат на Мишел. Явното подобряване на състоянието й беше стигнало до едно ниво, но после тя отново започна да губи сили. Появи се и слаба атака от спазми в стомаха, но изчезна бързо. Около десет тя заспа.

С изключение на дочуващото се понякога прещракване на маслената горелка на котела, къщата стана тиха и Чарлз, който беше поел първото дежурство през нощта, започна да се затруднява да остане буден. Чувството на възбуда, обзело го след дозата епинефрин, отдавна беше отшумяло и сега го замести огромно изтощение. Наля си чаша изстинало кафе и го отнесе обратно във всекидневната. Трябваше да се движи опипом, защото беше загасил всички лампи. Седна до един от предните прозорци и през пролуките между дъските се опита да различи полицейските коли в мрака, но се оказа невъзможно. Облегна глава назад, за да почине за момент и в същия миг дълбоко заспа.

Петнадесета глава

Точно в два през нощта Бърни Крофърд нетърпеливо протегна ръка пред предната седалка на полицейската кола и се приготви да събуди шефа, както му беше наредено. Проблемът беше, че Франк мразеше да го будят. Последния път, когато Бърни се беше опитал да го събуди при една акция, шефът свирепо го беше цапнал по главата. Когато най-после беше успял да се разсъни напълно, се беше извинил, но от това болката не намаля. Бърни издърпа ръката си назад и намисли нов вариант. Излезе от колата и забеляза, че се беше натрупал още десет сантиметра сняг. После отвори задната врата, протегна се и сбута шефа от разстояние.

Главата на Нейлсън рязко подскочи и той се опита да сграбчи Бърни, който незабавно се отдръпна. Независимо от мощната си фигура шефът изскочи пъргаво от колата, явно решен да залови помощника си, който сега беше в пълна готовност да излети надолу по Шосе 301. Но още щом се сблъска с минус петнадесетградусовия въздух, Нейлсън спря, съвсем дезориентиран.

— Добре ли си, шефе? — извика Бърни от десет метра разстояние.

— Разбира се, че съм добре — измърмори Франк. — Колко е часът, по дяволите?

Когато двамата се прибраха в колата, Нейлсън кашля почти три минути, което му пречеше да запали цигарата си. След като най-после успя и си дръпна няколко пъти, той извади портативното си радио и се свърза с Уоли Краб. Нейлсън не беше много доволен от плана си, но, както казваха подчинените му, нямаше по-добра идея. Някъде около средата на вечерта всички бяха изгубили търпение и Нейлсън се почувства длъжен да направи нещо, за да не загуби уважението им. Точно тогава реши да се съгласи с предложението на Уоли Краб.

Уоли беше служил във флота и беше прекарал доста време във Виетнам. Той каза на Франк Нейлсън, че ако нахлуеш някъде бързо, хората вътре в това място никога нямаха шанс да реагират. А после изтъкна, че след като всичко това приключи, Нейлсън сам би могъл да отведе заподозрения в Бостън, а детето в болницата. Така щеше да бъде герой.

— А ловджийската пушка на оня? — беше попитал Франк.

— Мислиш, че той ще седи там, стиснал онова нещо в малката си ръчичка? Не. След като разбием задната врата, ние просто ще се понесем вътре и ще го сграбчим. Те ще са толкова изненадани, че няма да мръднат и едно мускулче. Повярвай ми, мислиш ли, че бих го направил, ако не знаех, че ще стане? Аз може да съм глупак, но не съм откачен.

Така че Нейлсън беше приел. Хареса му идеята да се превърне в герой. Решиха да го направят в два през нощта и избраха Уоли Краб, Джорджо Брезовски и Анджело де Джизъс да атакуват задната врата. Нейлсън не ги познаваше, но Уоли Краб каза, че са били с него във Виетнам и че имаха „действителен“ опит. При това бяха пожелали сами.

Радиото изпращя в ръката на Франк и гласът на Уоли изпълни купето.

— Чувам те. Всички сме готови. Веднага щом отворим предната врата, идвайте.

— Сигурен ли си, че планът ти ще успее? — попита Франк.

— Отпусни се, моля те. Исусе Христе!

— Добре, чакаме.

Нейлсън изключи радиото и го хвърли на задната седалка. Нямаше какво повече да прави, докато не се отвореше предната врата.

Уоли пъхна миниатюрното си радио в якето и затвори ципа. Огромното му тяло потръпна в радостна възбуда от предстоящото. Насилието за Уоли беше преживяване, приятно като секса, дори вероятно по-добро, защото не беше толкова комплицирано.

— Готови ли сте, момчета? — попита той двете фигури, сгушени зад него.

Те кимнаха. Групата се приближи към къщата на Мартел от юг, придвижвайки се между боровите дървета, докато стигнаха стопанската постройка. Облечени в бяло, благодарение на ръководството на „Рисайкъл“, те бяха почти невидими в лекия, но непреставащ сняг.

Стигнали до тази точка, те сега продължиха край източната й част, докато Уоли, който водеше колоната, успя да погледне обстановката зад ъгъла на къщата. Освен една светлина над западната веранда навсякъде беше тъмно. Оттук до западната врата разстоянието беше около тридесет метра.

— Добре, проверете оръжието си — каза Уоли. — Къде е пушката?

Анджело подаде пушката на Брезо, който пък я подаде на Уоли: а пушката беше двуцевен дванадесеткалибров „Ремингтон“, зареден с тройни едри сачми, в състояние да пробият дупка и в автомобилна врата. Уоли освободи предпазителя. Всеки от тримата беше получил и тридесет и осем калибров полицейски пистолет.

— Помни ли всеки задачата си? — попита Уоли.

Планът беше Уоли да води, да разбие с пушката задната врата, после да я отвори за Брезо и Анджело, които да се втурнат вътре. Уоли считаше, че е добър план, един от тези, които му бяха позволили да оцелее през петте години във Виетнам. Беше си създал навика да се явява доброволец само за безопасната част на което и да е нападение. Анджело и Брезо кимнаха, изтръпнали от напрежение. Бяха си направили облог: този, който първи хванеше Мартел, щеше да забогатее със сто долара.

— Добре — каза Уоли. — Аз тръгвам. Ще дам сигнал за Анджело.

След като провери повторно тъмната къща, Уоли се промъкна бързо покрай постройката, бягайки приведен ниско към земята. Бързо и безшумно прекоси тридесетте метра и се сгуши в сянката под корниза на задната веранда. Къщата остана тиха, така че махна на Анджело. Анджело и Брезо се присъединиха към него, стиснали електрическите си фенерчета и пистолетите.

Уоли погледна към двамата мъже.

— Не забравяйте, че трябва да бъде застрелян отпред, а не откъм гърба.

В прилив на енергия Уоли светкавично изкачи няколкото стъпала и се прицели в ключалката на вратата. Взрив разкъса спокойната нощ и една част от вратата излетя. Уоли стисна ръба и я дръпна да я отвори. В същия момент Брезо изтича край Уоли и се спусна нагоре по стълбите, насочи се към кухнята. Анджело го следваше по петите.

Но когато Уоли отвори вратата, се задейства капанът на Чарлз. Една връв издърпа топлийката от съвсем прост механизъм, който задържаше няколко петдесеткилограмови чувала с картофи от Айдахо, извадени от мазата. Картофите висяха на здраво въже от една кука точно над вратата и когато топлийката се извади, картофите мигновено се разлюляха и се спуснаха надолу.

Брезо тъкмо беше светнал с фенерчето си, когато видя люлеещите се чували. Той вдигна ръце, за да предпази лицето си и точно в този момент Анджело се блъсна в гърба му. Картофите връхлетяха челно върху Брезо. Ударът го накара неволно да натисне спусъка в мига, в който беше изхвърлен обратно надолу, извън верандата и право в снега. Куршумът прониза глезена на Анджело, преди да се забие в пода на верандата. И той на свой ред изхвръкна от верандата, но странично, като отнесе със себе си и част от балюстрадата, украсена с фина резба. Уоли, несигурен точно какво става, прескочи през парапета и се стрелна обратно към стопанската постройка. Анджело нямаше представа, че е прострелян, докато не се опита да се изправи, а левият му крак отказа да функционира. Брезо, съвзел се достатъчно, за да стане, се опита да помогне на Анджело.

Чарлз и Катрин бяха скочили, сепнати от гърмежа. Когато Чарлз се успокои достатъчно, за да се ориентира, той трескаво протегна ръка към пушката си. Намери я и изтича в кухнята, а Катрин се спусна към Мишел, но детето не се беше събудило.

Стигайки кухнята, Чарлз едва успя да различи двата чувала с картофи, все още леко разлюлени напред и назад през отворената задна врата. Беше му трудно да види нещо отвъд кръга светлина, хвърлян от лампата над верандата, но му се стори, че различава две бели фигури, насочени към стария обор. Загасяйки лампата, Чарлз можеше да вижда по-добре. Единият мъж като че ли подкрепяше другия, докато двамата забързано изчезнаха зад постройката.

Чарлз издърпа вратата, за да я затвори и използва парче въже, за да я стегне. После запълни дупката от куршума с възглавницата на един от кухненските столове. След доста усилия успя да закрепи отново картофите. Даде си сметка, че се бяха спасили като по чудо. В далечината чу звук от приближаваща се линейка и се запита дали мъжът, ударен от чувалите с картофи, е бил наранен сериозно. Върна се във всекидневната и обясни на Катрин какво се беше случило. После се приближи до Мишел и постави ръка на челото й. Треската се беше върнала с нова сила. Опита се да събуди Мишел, първо нежно, после по-настоятелно. Най-после тя отвори очи и се усмихна, но веднага отново заспа.

— Това не е добър признак — каза Чарлз.

— Какво става? — попита Катрин.

— Съществува вероятност левкемичните й клетки да нахлуват сега в централната нервна система — каза Чарлз. — Ако това се случи, тя ще има нужда от радиотерапия.

— Означава ли това, че трябва да я върнем в болницата? — попита Катрин.

— Да.

Остатъкът от нощта премина безметежно и Катрин и Чарлз успяха да спазват тричасовия си график и смяна на стражата. С пукването на зората погледът на Катрин се спря на петнадесетсантиметровия нов навалял сняг. На края на алеята беше останала само една полицейска кола.

Без да събужда Чарлз, Катрин влезе в кухнята и започна да приготвя обилна селска закуска. Искаше да забрави какво ставаше около тях, а най-добрият начин за това беше да върши нещо. Сложи ново кафе, замеси бисквити, взе бекон от хладилника и направи бъркани яйца. Когато всичко беше готово, го нареди на един поднос и го отнесе във всекидневната. После събуди Чарлз и му я поднесе. Мишел се събуди и изглеждаше по-свежа, отколкото през нощта. Но не беше гладна и когато Катрин измери температурата й, показваше 37,8.

Когато отнасяха съдовете обратно в кухнята, Чарлз каза на Катрин, че е разтревожен, да не би Мишел да развива инфекция и че ако температурата й не спадне от аспирин, ще трябва да й се даде антибиотик.

След като свършиха в кухнята, Чарлз изтегли нова проба от кръвта си, внимателно отдели една колония от Т-лимфоцити и ги смеси със собствените си макроракови клетки и левкемичните клетки от Мишел. После наблюдава продължително през фазовия контрастен микроскоп. Появи се реакция и тя беше определено по-силна от предишния ден, но все още недостатъчна. Въпреки това Чарлз нададе победоносен вик и радостно завъртя Катрин из стаята. Когато най-после се успокои, каза на Катрин, че очаква, че на следващия ден забавената му чувствителност може вече да е достатъчно добра.

— Това значи ли, че днес няма да трябва да те инжектирам? — с надежда запита Катрин.

— Бих искал да е така — каза Чарлз. — Но за съжаление мисля, че ще е по-добре да не рискуваме неуспех. По-добре ще е да инжектираме и днес.

Франк Нейлсън намали ход в началото на алеята към къщата на Мартел, но колата се поднесе и връхлетя върху патрулката, която беше останала там през нощта. Част от натрупания върху нея сняг тежко се изсипа на земята и Бърни Крофърд се показа, още замаян от съня.

Шефът излезе от колата си заедно с Уоли Краб.

— Ти не си спал там, нали?

— Не — каза Бърни. — Наблюдавам цяла нощ. Няма признаци на живот.

Нейлсън погледна към къщата. Изглеждаше невероятно спокойна под свежия, наскоро паднал сняг.

— Как е момчето, което беше пострадало? — попита Бърни.

— Добре. Закарах го в областната болница. Но да ти кажа, сега, след като простреля и доброволец от полицията, Мартел си навлече много по-голяма беля.

— Но той не го простреля.

— Все едно. Нямаше да се случи, ако не беше Мартел.

— Напомня ми за онези, жълтите, от Виетнам — злобно каза Уоли Краб. — Мисля, че трябва да взривим тази къща направо из основи.

— Спри се малко — каза Нейлсън. — Имаме да мислим и за болно дете и една жена вътре. Донесох няколко снайперистки пушки. Ще трябва да опитаме да изолираме Мартел.

До обяда почти нищо ново не беше се случило. От града до мястото на зрелището бяха дошли любопитни и въпреки че все още не бяха толкова много, колкото предишния ден, все пак тълпата беше внушителна. Шефът на полицията беше раздал пушките и беше разположил хората си на различни точки около къщата. После се беше опитал да се свърже с Чарлз с помощта на мегафона, приканвайки го да излезе на предната веранда, за да поговорят за исканията му. Но Чарлз не отговаряше. Както и затваряше телефона всеки път, когато Франк се обадеше. Франк Нейлсън знаеше, че ако не успее да доведе случая до успешен край скоро, щатската полиция ще се намеси и контролът ще се изплъзне от ръцете му. А последното беше нещо, което искаше да избегне на всяка цена. Искаше да му се признае заслугата по разрешаването на този проблем, защото беше най-сериозният и обсъждан случай от 1862 година насам, когато беше отвлечено детето на един от фабрикантите.

Нейлсън раздразнено захвърли мегафона на задната седалка на патрулната си кола и пресече пътя, за да си купи една италианска наденичка в хлебче. В момента, в който се приготви да отхапе от сандвича, видя как зад завоя се зададе една дълга черна лимузина и спря. Излязоха пет мъже. Двама от тях бяха облечени в модерни градски дрехи, единият имаше бяла коса и дълго кожено палто, а другият беше почти плешив и облечен в блестящо кожено яке, пристегнато в кръста. Двама други бяха в сини костюми, които изглеждаха с един размер по-малки от необходимото. Нейлсън разпозна двамата: бяха бодигардове.

Франк отхапа от сандвича си, докато мъжете се приближаваха.

— Нейлсън, името ми е д-р Карлос Ибанез. За мен е чест да се запозная с вас.

Франк Нейлсън стисна ръката на доктора.

— Това е д-р Морисън — каза Ибанез, подканяйки колегата си да пристъпи напред.

Нелсън се ръкува и с Морисън, после отхапа отново от сандвича с наденичката.

— Разбирам, че си имате проблем тук — каза Ибанез, като погледна към къщата на семейство Мартел.

Франк присви рамене. Никога не беше добре да признаваш, че имаш проблем.

Обръщайки се пак към шефа на полицията, Ибанез каза:

— Ние сме собственици на цялото скъпо оборудване, което вашият заподозрян е отнесъл там, в къщата си. И сме много загрижени по този въпрос. — Франк кимна. — Дойдохме тук, за да ви предложим помощта си — възвишено съобщи д-р Ибанез.

Франк ги изгледа един по един. От минута на минута историята ставаше по-налудничава.

— Всъщност доведохме със себе си двама професионалисти от охраната на „Бруър Кемикълс“. Г-н Елиът Хойт и г-н Антонио Феруло.

Франк нямаше как да не се ръкува и с двамата мъже от охраната.

— Разбира се, ние знаем, че при вас всичко вече е под контрол — каза д-р Морисън. — Но мислехме, че бихте могли да се възползвате от тези мъже, а те са си донесли някои неща, които можете да намерите интересни.

Г-н Хойт и г-н Феруло се усмихнаха.

— Но, разбира се, както решите — каза д-р Морисън.

— Абсолютно — каза д-р Ибанез.

— Мисля, че разполагам с достатъчно хора в момента — каза Нейлсън с пълна уста.

— Е, имайте ни предвид — каза д-р Ибанез.

Нейлсън се извини и закрачи към импровизирания си команден пост, смутен след срещата с Ибанез и приятелите му. След като каза на Бърни да се свърже с мъжете с пушките и да им предаде, че няма да има стрелба до второ нареждане, той влезе в колата си. Може би помощта от химическата компания не беше лоша идея. Те се интересуваха само от откраднатата апаратура, не от слава.

Ибанез и Морисън гледаха как Нейлсън се отдалечи от тях, после поговори накратко с друг полицай и накрая пак влезе в колата си. Морисън намести фините си, с рогови рамки очила.

— Страшно е, че на някой като този е дадена власт.

— Пародия е, вярно — съгласи се д-р Ибанез. — Хайде да се връщаме в колата.

Тръгнаха към лимузината.

— Тази ситуация изобщо не ми харесва — каза д-р Ибанез. — Целият този шум от страна на пресата може да възбуди симпатия към Чарлз: типичния американец, отбраняващ дома си от вражески сили отвън. Ако това продължи още, средствата за масова информация ще афишират случая по всички телевизионни програми в страната.

— Напълно съм съгласен с вас — каза д-р Морисън. — Иронията е в това, че Чарлз Мартел, човекът, който ненавижда пресата, не би могъл да си изгради по-добра платформа, дори да беше опитал. По начина, по който се развиват нещата, той би могъл да нанесе непоправими щети върху цялата институция за борба с рака.

— И особено върху „Кансеран“ и Уайнбъргър — добави д-р Ибанез. — Трябва да накараме този малоумен полицейски шеф да използва нашите хора.

— Вече му направихме предложение и то влезе в главата му — каза Морисън. — Не мисля, че можем да направим нещо повече на този етап. Трябва да изглежда като негово собствено решение.

Леката следобедна дрямка на Нейлсън беше нарушена от някой, който чукаше по замръзналото стъкло на патрулната кола. Раздразнението едва не го накара да изскочи от колата, но успя да се осъзнае. Спусна прозореца и се намери впил поглед в едно саркастично лице, полускрито зад дебели очила. Мъжът имаше къдрава коса, щръкнала около главата му като покрит със сняг храст; шефът си каза, че трябва да е още един от градските големци, дошли да гледат зрелището.

— Вие ли сте началник Нейлсън? — попита мъжът.

— Кой се интересува?

— Аз. Казвам се д-р Стивън Кайцман, а този зад мен е д-р Джордан Уайли.

Шефът погледна през рамото на д-р Кайцман към втория мъж и се запита какво ли става.

— Можем ли да разговаряме с вас няколко минути? — каза д-р Кайцман, прикривайки с ръка лицето си от падащия сняг.

Нейлсън излезе от колата, показвайки съвсем недвусмислено колко усилия му струва това.

— Ние сме лекарите на малкото момиче от къщата — обясни д-р Уайли. — Счетохме за наш дълг да дойдем тук, в случай че можем да помогнем с нещо.

— Мартел ще ви послуша ли, момчета? — попита шефът.

Д-р Кайцман и д-р Уайли размениха погледи.

— Съмнявам се — призна Кайцман. — Не мисля, че той ще иска да разговаря с когото и да е. Настроен е прекалено враждебно. Ние считаме, че е пострадал от психическо увреждане.

— От какво? — попита Нейлсън.

— От нервна криза — добави д-р Уайли.

— Има такива признаци — каза шефът.

— Както и да е — каза д-р Кайцман, размахвайки ръце, за да прогони студа, — ние се тревожим най-вече за малкото момиче. Не зная дали си дава сметка доколко е болна, но въпросът е в това, че всеки час, в който тя не получава лечение, я приближава до смъртта.

— Значи е толкова лошо, а? — каза Нейлсън, поглеждайки към къщата на Мартел.

— Абсолютно — каза д-р Кайцман. — Ако протакате прекалено дълго, мисля, че ще спасявате едно мъртво дете.

— Безпокоим се също, че д-р Мартел може да прави експерименти върху детето — каза д-р Уайли.

— Сериозно? — възкликна Нейлсън. — Този мръсник! Благодаря, че ми казахте. Мисля да го разкажа на помощниците си. — Нейлсън извика Бърни, каза му няколко думи, после се пресегна вътре за мегафона.

Към средата на следобеда тълпата беше станала дори по-голяма от предишния ден. До Шафсбъри беше достигнал сигнал, че скоро ще се случи нещо и даже училищата бяха пуснали децата си рано. Джошуа Витенбург, главният училищен интендант, беше решил, че урокът, който би могъл да се научи от епизода, не бива да се пропуска; освен това той сметна, че това е най-големият скандал в Шафсбъри след случая, при който котката на вдовицата Уотсън беше намерена дълбоко замразена в хладилника на Том Брахман.

Жан Пол безцелно крачеше из най-отдалечените редици на тълпата. Никога досега не беше излаган на подигравки и преживяването беше изключително неприятно. Винаги беше приемал баща си за малко странен, но не побъркан, и сега, когато хората го обвиняваха, че е луд, се чувстваше много потиснат. Освен това не можеше да разбере, защо семейството му не беше се свързало с него. Хората, у които беше прекарал последните дни, се опитваха да го успокоят, но беше явно, че те също подлагаха на съмнение поведението на баща му.

Жан Пол искаше да отиде до къщата, но се страхуваше от среща с полицаите, а и лесно можеше да види, че е обградена от всички страни.

Като се приведе, за да избегне една снежна топка, хвърлена от един от бившите му приятели, Жан Пол мина пак през тълпата и пресече пътя. След няколко минути му се стори, че забелязва познат силует. Беше Чък, облечен в скъсано и измачкано яке с качулка, обточена с кожа.

— Чък! — възбудено извика Жан Пол.

Чък хвърли един поглед по посока на Жан Пол, после се обърна и се спусна бързо към близките дървета. Жан Пол го последва и извика още няколко пъти.

— За бога! — изсумтя Чък, когато Жан Пол го настигна на една малка полянка. — Защо не се развика още по-високо, така че да те чуят всички?

— Какво искаш да кажеш? — попита Жан Пол смутен.

— Опитвам се да остана незабелязан, така че да разбера какво, по дяволите, става тук — каза Чък. — А ти се появяваш и крещиш името ми. Исусе!

На Жан Пол изобщо не му беше минавала през ум идеята да се прикрива.

— Аз знам какво става тук — каза Жан Пол. — Градът иска да залови татко, защото той се опитва да затвори фабриката. И всички казват, че е полудял.

— Но не е само градът — каза Чък — Пуснаха го по телевизията снощи в Бостън. Татко е отвлякъл Мишел от болницата.

— Наистина ли? — възкликна Жан Пол.

— Наистина ли? Това ли е всичко, което можеш да кажеш? Аз мисля, че е направо чудо, а ти ми казваш само „наистина ли“. Татко е сложил в малкия си джоб цялата скапана болница! Много ми харесва!

Жан Пол замислено загледа брат си. Ситуацията, която той смяташе за тревожна, за Чък изглеждаше вълнуваща.

— Знаеш ли, ако опитаме заедно, може и да успеем да помогнем — каза Чък.

— Наистина ли? — каза Жан Пол. Рядък случай — Чък да поиска да обедини усилията си с когото и да е.

— Исусе. Кажи нещо малко по-интелигентно.

— Как бихме могли да помогнем? — попита Жан Пол.

На момчетата им бяха необходими около пет минути, за да решат какво ще направят, след като пресякоха пътя и се доближиха до полицейските коли. Чък се беше самоназначил за официален говорител, така че се отправи към Франк Нейлсън.

Шефът беше изключително радостен да намери момчетата. Тъкмо беше попаднал в задънена улица и не знаеше какво да предприеме, когато те му се представиха. Въпреки че отказа на искането им да ги пусне в къщата, за да се опитат да преговарят с баща си, той ги склони да използват мегафона и изразходва цели тридесет минути, за да ги инструктира какво да му кажат. Той се надяваше Чарлз да се съгласи на разговор със синовете си и да им каже условията си, при които би могла да се разреши ситуацията. Франк беше доволен, че момчетата проявяваха такава готовност. Когато всичко беше готово, Франк взе мегафона, поздрави тълпата, после го насочи към къщата. Гласът му прогърмя по алеята, призовавайки Чарлз да отвори вратата и да разговаря със синовете си.

Нейлсън свали мегафона си и зачака. От къщата не последва нито звук, нито раздвижване. Шефът повтори съобщението, после пак изчака със същия резултат. Проклинайки под нос, той връчи инструмента на Чък и му каза да опита.

Чък пое мегафона с разтреперани ръце. Натисна бутона и заговори:

— Татко, това съм аз, Чък, и Жан Пол. Чуваш ли ме?

На третия път опръсканата с боя врата се открехна на около десет сантиметра.

— Чувам те, Чък — извика Чарлз.

Същият момент Чък се прекатери през предните калници на двете патрулни коли, хвърляйки мегафона. Жан Пол го последва незабавно. Всички, включително доброволците, бяха вперили погледи в къщата, когато момчетата предприеха атаката си и за момент не реагира никой. Това даде шанс на Чък и Жан Пол да подминат колите и да хукнат нагоре по алеята.

— Хванете ги! По дяволите, хванете ги! — изкрещя Нейлсън.

От тълпата се разнесоха възгласи. Няколко доброволци, поведени от Бърни Крофърд, се затичаха да заобиколят полицейските коли.

Въпреки че беше по-малък, Жан Пол беше атлетът, така че бързо изпревари брат си, който се затрудняваше да тича по хлъзгавата алея. На малко повече от десет метра след колите Чък загуби равновесие и падна на земята. Едва успявайки да си поеме въздух, той се опита да се изправи, но точно тогава Бърни го настигна и сграбчи скъсаното му войнишко яке. Чък се дръпна рязко, за да се освободи, но вместо това успя да накара Бърни да загуби равновесие. Полицаят падна по гръб, а Чък се оказа отгоре му. При сблъсъка кокалестото тяло на Чък удари Бърни така, че изкара въздуха му с пронизително свистене.

Още вплетени един в друг, двамата се хлъзнаха на метър-два надолу по алеята и попаднаха в краката на следващите доброволци, засилени нагоре. Мъжете паднаха, подобно на комични кадри и верижни сцени на преследване в ням филм. Възползвайки се от общото объркване, Чък се освободи, изпълзя на няколко крачки встрани, изправи се и затича след Жан Пол.

Въпреки че Бърни беше останал без въздух, другите двама бързо се осъзнаха и подновиха гонитбата. Щяха да хванат Чък отново, ако не се беше намесил Чарлз. Той промуши пушката през леко отворената врата и изстреля само един ред. Изпариха се всички помисли за героизъм от страна на доброволците и те моментално залегнаха зад ствола на един от дъбовете, ограждащи алеята.

Когато момчетата стигнаха до предната веранда, Чарлз отвори вратата и те се втурнаха вътре. Чарлз затръшна вратата зад тях, заключи я, после провери прозорците, за да е сигурен, че не ги следва някой друг. Успокоен, той се обърна към синовете си.

Двете момчета стояха неловко близо до вратата, дишайки тежко и удивени от трансформациите, настъпили в тяхната всекидневна, превърната в лаборатория от научната фантастика. Чък, поклонник на старите филми, каза, че закованите с дъски прозорци изглеждат като декор за продукция на Франкенщайн. И двамата с Жан Пол започнаха да се усмихват, но станаха сериозни, когато видяха киселата физиономия на Чарлз.

— Единственото нещо, за което мислех, че не трябва да се тревожа, бяхте вие двамата — сурово каза Чарлз. — Проклятие! Какво, по дяволите, търсите тук!

— Помислихме, че имаш нужда от помощ — заоправдава се Чък. — Всички останали са против теб.

— Не можех да понасям да слушам какво говорят хората за теб — каза Жан Пол.

— Това е нашето семейство — каза Чък. — Трябва да сме тук, особено ако можем да помогнем на Мишел.

— Как е тя, татко? — попита Жан Пол.

Чарлз не отговори. Гневът му срещу момчетата бързо се стопи. Изявлението на Чък беше не само изненадващо, но и правилно. Те всички бяха едно семейство и момчетата не биваше да се изключват. При това, доколкото Чарлз можеше да си спомни, това беше първото неегоистично нещо, което Чък изобщо някога бе правил.

— Вие, малки хлапаци! — Чарлз внезапно се усмихна.

Неподготвени за бързата промяна в настроението на баща си, двамата се поколебаха за миг, после се втурнаха да го прегърнат. Чарлз осъзна, че няма спомен кога за последен път ги беше държал в обятията си. Катрин, която беше наблюдавала още от първото появяване момчетата, се приближи и целуна и двамата. После всички заедно се приближиха до Мишел и Чарлз нежно я събуди. Тя им се усмихна широко, а Чарлз се наведе и я обгърна с ръцете си.

Шестнадесета глава

Нейлсън никога не беше се качвал в лимузина преди и се съмняваше дали ще му хареса. Но след като веднъж се мушна през вратата и се изтегна на плюшената седалка, се почувства у дома си: имаше и барче. Той не прие коктейл, под предлог, че е на дежурство, но не възрази за един чист коняк, поради медицинското му предназначение да действа против студа.

След като момчетата на Мартел успяха да стигнат до къщата, Нейлсън се принуди да приеме, че положението се влошава. Вместо да спасява заложници, той спомагаше броят им да расте. Вместо един откачен мъж и болно дете, сега му противостоеше цяла фамилия, барикадирана в дома си. Трябваше да се направи нещо. Някой предложи да се извика щатската полиция, но това беше точно онова, което Нейлсън искаше да избегне. Обаче щеше да се окаже неизбежно, ако той не успее да се справи с инцидента през следващите дванадесет часа. Точно натискът от ограниченото време го беше накарал да реши да говори с докторите.

— Като знам колко е болно малкото момиче, аз почувствах, че не бих могъл да откажа предложението ви за помощ — каза той.

— Точно за това сме тук — каза д-р Ибанез. — Г-н Хойт и г-н Феруло са готови и очакват вашите заповеди.

Двамата бодигардове, седнали от срещуположните страни на барчето, кимнаха в съгласие.

— Отлично — каза Франк Нейлсън. Лошото беше, че не знаеше какви точно заповеди да им даде. Мислите му се заблъскаха в кръг, докато не се сети нещо, което беше казал д-р Ибанез. — Споменахте за нещо специално?

— Да, правилно — каза д-р Ибанез. — Г-н Хойт, вероятно бихте искали да ни покажете?

Г-н Хойт беше хубав мъж, слаб, но явно мускулест. Франк забеляза, че кобурът издува на едно място сакото му.

— С удоволствие — каза Хойт, навеждайки се към Франк. — Какво мислиш, че е това, г-н Нейлсън? — Той даде на Франк тежък предмет, който беше оформен като консервна кутия, с дръжка от единия край.

Франк го повъртя в ръцете си и сви рамене.

— Не знам. Сълзотворен газ? Или нещо подобно?

Г-н Хойт поклати глава.

— Не. Това е граната.

— Граната? — възкликна Франк и отдръпна предмета от себе си.

— Нарича се зашеметяваща граната. Използват я антитерористичните групировки, за да освобождават заложници. Хвърля се в стая или самолет и когато избухне, вместо да нарани някого — освен вероятно спукването на няколко ушни тъпанчета — тя просто зашеметява всички за десет, двадесет, понякога за тридесет секунди. Мисля, че в тази ситуация имате чудесен случай да я ползвате.

— Да, сигурен съм, че бихме могли — каза Франк. — Но ще трябва да проникнем в къщата. А оня там е заковал всички прозорци.

— Не всички прозорци — каза г-н Хойт. — Ние забелязахме, че двата тавански прозореца, до които има лесен достъп от покрива, не са заковани. Нека да ви покажа какво предлагам. — Хойт извади вътрешен план на къщата на Мартел и, забелязал изненадата на шефа, каза: — Удивително е какво може да постигне човек с малко проучване. Вижте как стълбите от тавана излизат до централния коридор на втория етаж. От това стълбище ще бъде лесно за някой като Тони Феруло, който е експерт в подобни операции, да хвърли зашеметяващата граната във всекидневната, където явно стои заподозреният. На този етап няма да е трудно да се атакува едновременно откъм главния и задния вход на къщата и да се освободят заложниците.

— Кога бихме могли да опитаме? — попита Франк Нейлсън.

— Вие сте шефа — каза г-н Хойт.

— Тази вечер? — попита Франк Нейлсън.

— Тази вечер да е — каза г-н Хойт.

Нейлсън напусна лимузината в състояние на възбуда. Д-р Морисън протегна ръка и затвори вратата.

— Също като да поискаш да вземеш шоколадчето на едно дете.

— Ще можеш ли да направиш така, че да изглежда като самоотбрана? — попита д-р Ибанез.

Феруло изопна рамене.

— Мога да го направя да изглежда по който начин искате.

Точно в десет вечерта, Чарлз изключи диализатора. После внимателно, сякаш докосваше най-скъпоценното нещо на света, той се пресегна и събра отделилия се диализат в малка стъкленица. Пръстите му трепереха, докато прехвърляше кристално прозрачният разтвор в стерилизатора. Той нямаше представа за структурата на малката молекула, която се съдържаше в стъкленицата, но знаеше, че се поддава на диализа, което беше последната стъпка при изолирането й и знаеше също, че не се влияе от ензимите, които разрушаваха дезоксинуклеиновата и рибонуклеиновата киселина, както и пептидните връзки в протеините. Но фактът, че структурата на молекулата беше известна, не беше толкова важен на този етап. Важно беше това, че Чарлз познаваше свойствата й. Това беше мистериозният трансферен фактор, който Чарлз се надяваше, щеше да пренесе неговата забавена хиперчувствителност върху Мишел.

След обяда, Чарлз отново беше изследвал реакцията на своите Т-лимфоцити към левкемичните клетки на Мишел. И реакцията се оказа драматична: Т-лимфоцитите му моментално разтвориха и разрушиха левкемичните клетки. Докато Чарлз наблюдаваше това под фазовия контрастен микроскоп, не можеше да повярва на очите си — скоростта на реакцията беше невероятна. Явно Т-лимфоцитите, вече с изработена чувствителност към повърхностния антиген на левкемичната клетка, бяха в състояние да пробиват мембраните на левкемичните клетки. Чарлз изкрещя от радост в момента, в който видя реакцията.

Щом установи, че процесът на забавената му хиперчувствителност е достигнал желаното ниво, Чарлз се отказа от следващата доза антиген, която смяташе да си инжектира. Това зарадва Катрин, която намираше процедурата за все по-отблъскваща. За това пък той обяви, че иска да извлече около един литър от собствената си кръв. Лицето на Катрин направо стана зелено от ужас, но Чък съумя да преодолее отвращението си към кръвта и наред с Жан Пол успя да помогне на Чарлз в изпълнението на задачата.

Преди вечеря Чарлз бавно беше отделил белите кръвни телца в една от съвременните машини, които беше взел от Уайнбъргър. А в ранната вечер се беше заел с тежката задача да извлече от белите кръвни телца малката молекула, която сега стерилизираше.

Той знаеше, че на този етап работи на сляпо. Това, което беше постигнал дотук, трябваше да отнеме години при нормални условия на проучване, където всяка стъпка щеше критично да се проверява и да се възпроизвежда стотици пъти. По принцип, нещата, които беше извършвал, вече бяха правени с различни други антигени, като например този за туберкулозния бацил. Но нямаше време да обмисля най-добрия начин, по който да го приложи. Всичко, с което разполагаше, беше една теория: че в организма на Мишел съществуваше някакъв блокиращ фактор, който до този момент не беше позволявал на имунната й система да реагира на антигена на левкемичните й клетки. Чарлз вярваше и се надяваше, че трансферният фактор щеше да успее да заобиколи тази блокираща система и ще позволи на Мишел да стане чувствителна към левкемичните си клетки. Но колко голяма доза от фактора да й даде? И по какъв начин? Щеше да се наложи да импровизира и да се моли.

На Мишел никак не й хареса идеята, но позволи на Чарлз да започне наново венозно преливане. Катрин седеше до нея и държеше ръката й. Момчетата бяха горе и следяха за подозрително раздвижване навън.

Без да споделя с Катрин или Мишел, Чарлз се беше подготвил за евентуални усложнения, когато даде на дъщеря си първата доза от трансферния фактор. Въпреки че беше разредил разтвора със стерилизирана вода, все пак се тревожеше за страничните ефекти, които можеше да причини. След първата нищожна доза, той измери пулса и кръвното й налягане. Успокои се, когато не забеляза никаква промяна.

В полунощ семейството се събра във всекидневната. Чарлз беше вече дал на Мишел приблизително една шестнадесета част от трансферния фактор. Единствената видима промяна в състоянието й беше лекото покачване на температурата й и тя беше заспала веднага. Решиха да стоят на стража, на смени по два часа. Въпреки че всички бяха изтощени, Чък настоя да поеме първото дежурство и се качи на втория етаж. Чарлз и Катрин заспаха почти мигновено. Жан Пол остана известно време буден и чуваше как брат му ходи от стая в стая горе.

Следващото нещо, което Жан Пол усети, беше когато Чък лекичко го побутваше. Струваше му се, че току-що е заспал, но Чък го увери, че е два през нощта и че е време да става.

— Беше спокойно досега, само един камион дойде преди около час и спря до полицейските коли. Но не видях никого.

Жан Пол кимна, после слезе до банята на приземния етаж, за да измие лицето си. Връщайки се в тъмната всекидневна, той се подвоуми дали да остане там, или да се качи горе. Тъй като придвижването из всекидневната беше трудно, предпочете да се качи в собствената си стая. Леглото изглеждаше примамливо, но устоя на изкушението. Вместо това погледна между дъските, закриващи прозореца. Не можеше да види много, дори не можеше да каже дали продължава да вали сняг или само вятърът го раздухва. Във всеки случай, из въздуха кръжаха безброй снежинки.

Обходи бавно стая след стая, както беше чул да прави Чък и се взираше в тъмнината навън. Цареше абсолютна тишина, нарушавана понякога единствено от поривите на вятъра, който раздрънкваше щорите отвън. Сядайки в спалнята на родителите си, която гледаше надолу към алеята, Жан Пол се опита да различи камиона, но не успя. После чу някакъв звук, като почукване на метал върху камък. Обърна се по посока към шума и установи, че идва откъм камината. Същият комин свързваше и камината във всекидневната. Отново чу шума.

Без да се колебае повече, той се втурна надолу към всекидневната.

— Татко — прошепна Жан Пол, — събуди се.

Чарлз премигна, после седна.

— Четири часът? — попита Чарлз.

— Не — прошепна Жан Пол. — Чух шум в спалнята ви. Като че ли идваше от камината.

Чарлз скочи, събуждайки Катрин и Чък.

— Жан Пол само си въобразява, че е чул шум — прошепна Чък.

— Зная, че чух шум — отвърна Жан Пол, засегнат.

— Добре! Добре! — каза Чарлз. — Слушайте, трябва ни още поне един ден. Ако се опитат да влязат с взлом, трябва да им попречим.

Чарлз даде пушката на Катрин и я изпрати до задната врата. Остави момчетата на предния вход, въоръжени с бейзболната бухалка на Жан Пол. Оставяйки за себе си ръжена, Чарлз се изкачи по стълбището и влезе в голямата спалня. Заставайки до камината, той се поздрави за предвидливостта си да запуши комините. Но не чу нищо, освен свистенето на вятъра в корнизите.

След няколко минути Чарлз напусна спалнята, прекоси коридора и влезе в спалнята на Мишел. Оттук се виждаше стопанската постройка, откъдето започна атаката предишната нощ, но сега пред погледа му бяха само боровете, леко поскърцващи под напора на вятъра.

Антонио Феруло облегна алуминиевата стълба срещу комина и се покатери на покрива. Промъкна се като котка на перваза и стигна до един от таванските прозорци. После, след като се привърза и с въже за предпазна мярка от евентуално подхлъзване, бавно слезе по наклона на покрива и стигна до основата на една от капандурите. Там отряза малко парче от стъклото на прозореца, после внимателно го отвори и го лъхна спарения въздух на таванското помещение. Светна фенерчето си и погледна вътре. Беше отрупано с обичайните сандъци и кашони, но с радост забеляза, че подът беше нормален, а не от разположени на разстояние греди. Скочи в стаята абсолютно безшумно. Феруло зачака, заслушан да долови признаци на движение из къщата. Не бързаше. Знаеше, че Хойт вече е заел позицията си под предната веранда, готов да разбие предната врата. Нейлсън беше настоял двама от полицаите му също да участват. Те трябваше да разбият задната врата след експлозията, но ако нещата се развиеха по начина, по който възнамеряваше Феруло, операцията щеше да е приключила преди тяхното влизане.

Доволен, че всичко е тихо, Антонио бавно тръгна напред, проверявайки внимателно всяко място, на което стъпваше, преди да пренесе тежестта на тялото си. Движеше се точно над главата на Чарлз.

Чарлз наблюдава обора около пет минути, преди да се увери напълно, че там раздвижване няма. Питайки се какво ли може да е чул Жан Пол, той се обърна пак към коридора. Внезапно гредите над него проскърцаха. Чарлз се вцепени и напрегнато се заслуша, надявайки се така да му се е сторило. Тогава звукът се повтори.

Тръпка на ужас премина през изтощеното му тяло. Някой беше на тавана!

Чарлз стисна ръжена с овлажнели ръце и започна да следва посоката на шумовете над главата си. Скоро се оказа до стената на стаята на Мишел, зад която бяха стълбите за тавана. Поглеждайки навън в коридора, той едва успя да различи контурите на вратата, водеща към тях. Беше затворена, но не заключена. Големият ключ стърчеше изкушаващо от бравата. Когато чу първата стъпка по стълбите, сърцето му заби силно. Никога не беше изпитвал такъв ужас. Трескаво започна да размишлява дали да заключи вратата, или просто да изчака нападателят да се появи.

Който и да слизаше надолу, го правеше мъчително бавно. Чарлз стисна ръжена с цялата сила, която успя да събере. Внезапно, прокрадващите се стъпки спряха и настъпи пълна тишина. Чарлз зачака с нарастваща паника. Отдолу, Чарлз чу Мишел да се размърдва в съня си. Изтръпна, надявайки се никой да не го извика точно сега, или, още по-лошо, да дойде при него. Чу как Жан Пол прошепна нещо на Чък. Звуците от всекидневната като че ли предизвикаха подновяване на движението по таванската стълба. Чарлз чу шум от още една стъпка, а после, за негов ужас, топката на бравата започна да се върти много бавно. Той стисна ръжена с двете си ръце и го издигна над главата си.

Антонио Феруло бавно отвори вратата на около двадесет сантиметра. От мястото си виждаше корниза, обграждащ късия коридор и съединяващ се с перилата на главното стълбище. И стълбището отвеждаше право към всекидневната. След като провери положението на кобура си, той разкопча зашеметяващата граната от колана си и дръпна щифта на предпазителя й.

Чарлз не беше в състояние да издържи и секунда повече в очакване, още повече, когато беше сигурен, че всъщност няма да успее да удари нападателя. Импулсивно вдигна крак и ритна вратата. Усети слаба съпротива, но не достатъчна, че да попречи на вратата да се затвори. Хвърли се напред, готов да превърти ключа. Но не стигна до вратата. Последва мощна експлозия. Вратата за тавана изхвръкна от мястото си и запрати Чарлз в стаята на Мишел със звъннали от трясъка уши. Надигайки се на четири крака, той видя как Феруло се претърколи по стълбите и се просна на пода в коридора.

Катрин и момчетата подскочиха при експлозията, която веднага бе последвана от бягащи стъпки по предната и задната веранда. В следващия миг един чук влетя през стъклото и през дървената барикада до предния вход, само на няколко сантиметра от главата на Чък. През дупката се провря една ръка и затърси ключалката отвътре. Реакцията на Чък беше да я сграбчи и дръпне. Жан Пол хвърли бухалката и се притече на помощ на брат си. Обединените им усилия издърпаха съпротивляващата се ръка до края й и я притиснаха към парчетата стъкло, останало по рамката. Невидимият мъж изкрещя от болка. Гръмна пистолет и от пода се отцепиха трески, което убеди момчетата да я пуснат.

В кухнята Катрин стисна по-здраво пушката, докато двама мъже се бореха с вече разбитата задна врата. Те успяха да освободят пристегналото я въже и широко я разтвориха. Чувалите с картофи се разлюляха, но този път мъжете успяха да се наведат. Уоли Краб грабна чувала, докато се връщаше по дъгата си навътре, докато Брезо влезе през вратата. Катрин насочи пушката към земята и натисна спусъка. Цял пълнител с птичи сачми засипа линолеума, рикошира и достигна вратата и Брезо. Брезо незабавно смени посоката и последва Уоли навън през верандата, докато Катрин зареди нов пълнител и го изпразни към освободената вече врата.

Както внезапно беше започнало нападението, така внезапно и приключи. Жан Пол изтича в кухнята, за да намери там Катрин, съвсем неподвижна след преживяното. Той затвори задната врата и отново я върза, после взе пушката от разтрепераните й ръце. Чък се качи горе, да види дали Чарлз е добре и се изненада да види баща си наведен над някакъв обгорен и зашеметен непознат.

С помощта на Чък Чарлз отнесе мъжа на долния етаж и го върза за един стол във всекидневната. Катрин и Жан Пол дойдоха до кухнята и всички положиха усилия да дойдат на себе си след опъващото нервите вълнение. За никого нямаше надежда за сън, освен за Мишел. След няколко минути момчетата изказаха желание да подновят наблюдението и изчезнаха горе. Катрин се върна в кухнята да направи прясно кафе.

Чарлз се върна при машините си все още с разтуптяно сърце. Даде на Мишел нова доза от трансферния фактор чрез интравенозната система и тя отново я понесе без видими лоши ефекти. Всъщност дори не се събуди. Убеден, че молекулата не е токсична, Чарлз взе остатъка от разтвора и го добави в полупразната бутилка в системата, като го регулира така, че да се влива постепенно през следващите пет часа.

Щом свърши с това, Чарлз се приближи към неочаквания си затворник, който беше дошъл в съзнание. Независимо от обгарянията си, той беше красив мъж с интелигентни очи. Изобщо не приличаше на местен вагабонт, както очакваше Чарлз. Това, което го разтревожи най-много беше, че мъжът изглеждаше професионалист. Когато Чарлз го преглеждаше по-рано, беше свалил от рамото му кобур с пистолет „Смит и Уесън“, 38-калибров. А това не беше случайно оръжие.

— Кой сте вие? — запита Чарлз.

Антонио Феруло продължи да седи, като изваян от камък.

— Какво правехте тук?

Тишина. С известно неудобство Чарлз протегна ръка към джобовете на сакото му и извади портфейл. Г-н Феруло не помръдна. Чарлз отвори портфейла и се шокира от броя на стодоларовите банкноти вътре. Там бяха и обичайните кредитни карти, както и шофьорска книжка. Чарлз извади шофьорската книжка и я поднесе към светлината. Антонио Л. Феруло, Леония, Ню Джърси. Ню Джърси? Погледна пак в портфейла и намери визитка. „Антонио Л. Феруло; «Бруър Кемикълс»; Охрана“. „Бруър Кемикълс“! Чарлз усети да го пронизва нова вълна от страх. До този момент беше уверен, че какъвто и риск да поема, изправяйки се срещу обединените интереси на медицината и индустрията, ще може да бъде разрешен на съдебен процес. Но присъствието на г-н Феруло подсказваше, че рискът е бил много по-фатален. И най-тревожното беше, че Чарлз разбра, че рискът застрашаваше цялото му семейство. При случая на г-н Феруло, „охрана“ явно беше евфемизъм за принуда и насилие. За момент мъжът от охраната престана да бъде отделен индивид, а се превърна в представител на злото и Чарлз с мъка се въздържа да не се нахвърли върху него в сляпа ярост. Вместо това започна да светва лампите, всички лампи. Не искаше повече тъмнина, стига толкова потайност.

— Утре всичко свършва — каза Чарлз. — Ще излезем оттук и ще се предадем.

Катрин се зарадва, но момчетата се спогледаха смаяни.

— Защо? — попита Чък.

— Направих за Мишел това, което исках и всъщност работата е там, че тя може да има нужда от известна радиотерапия в болницата.

— Тя ще се оправи ли? — попита Катрин.

— Нямам представа — призна Чарлз. — Теоретически няма причина да не се оправи, но има сто въпроса, на които не съм отговорил. Използвах метод извън цялата приета медицинска практика. На тази точка всичко, което можем да направим, е да се надяваме.

Чарлз отиде до телефона и позвъни на всички от средствата за масова информация, за които успя да се сети, включително на телевизионните компании в Бостън. Каза на всички, готови да го изслушат, че той и семейството му ще излязат от къщата по обяд.

После се обади в полицията на Шафсбъри, представи се на дежурния и поиска да говори с Франк Нейлсън. След пет минути шефът се яви на телефона. Чарлз му каза, че се е обадил на средствата за информация и им е съобщил, че той и семейството му ще се предадат по обяд. После затвори. Чарлз се надяваше, че присъствието на толкова много журналисти и репортери ще попречи да се упражни насилие.

Точно в дванадесет часа Чарлз извади гредите, укрепили предната врата и отключи. Беше прекрасен ден с ясно синьо небе и бледо зимно слънце. В дъното на алеята, пред тълпа от хора, чакаше една линейка, двете полицейски коли и няколко телевизионни камионетки.

Чарлз се обърна да погледне семейството си и изпита вълна от гордост и обич. Бяха му дали по-голяма подкрепа от онази, на която би могъл да се надява. Връщайки се вътре до импровизираното легло, той се наведе и вдигна Мишел на ръце. Клепките й трепнаха, но не се отвориха.

— Хайде, г-н Феруло, след вас — каза Чарлз.

Бодигардът пристъпи на верандата, а обгореното му лице блесна на слънцето. После излязоха двете момчета, следвани от Катрин. Чарлз вървеше последен с Мишел. В плътна група, те тръгнаха надолу по алеята.

За своя изненада, Чарлз видя д-р Ибанез, д-р Морисън, д-р Кайцман и д-р Уайли, всички застанали до линейката. Когато наближиха и тълпата разбра, че няма да има насилие, няколко мъже започнаха да освиркват, особено онези от „Рисайкъл Лтд“. Само един човек започна да ръкопляска и той беше Патрик О’Съливан, който беше изключително доволен, че случаят наближава мирната си развръзка.

Изправен под сянката на дърветата, Уоли Краб стоеше тихо. Той плъзна показалеца на дясната си ръка в спусъка на любимата си ловджийска пушка и притисна буза до хладния приклад. Когато се опита да се прицели, пушката му трепна под въздействието на всичкото уиски, което беше изпил сутринта. Облегна се на един недалечен клон и това му помогна значително, но припряното подканване на Брезо го изнервяше.

Острият пукот на огнестрелно оръжие разкъса зимния покой. Тълпата залитна напред, когато видя Чарлз Мартел да се препъва. Той не падна, а по-скоро се отпусна на колене и съвсем внимателно, сякаш държеше новородено бебе, положи дъщеря си на снега и падна по лице до нея. Катрин се обърна и изпищя, после се хвърли на колене, опитвайки се да разбере доколко лошо е ударен съпругът й.

Патрик О’Съливан реагира пръв. По професионален рефлекс ръката му намери дръжката на служебния пистолет. Не извади пистолета, а по-скоро не го изпусна от ръката си, когато разблъска неколцината зяпачи и се втурна по алеята. Разперил ръце над Катрин и Чарлз като орел, защитаващ гнездото си, очите му не изпуснаха от поглед тълпата, засичайки всяко подозрително движение.

Седемнадесета глава

Тъй като никога не беше попадал като пациент в болница преди, сега болничното легло беше кошмарно преживяване за Чарлз. В миналото беше чел някои статии по проблемите, свързани с нахлуването на нови технологии в медицината, но никога не беше си представял състоянието на несигурност и безпомощност, които би изпитал. Бяха изминали три дни откакто го простреляха, а после оперираха и сега, като вдигнеше поглед към плетеницата от тръбички, бутилки, монитори и записващи уреди, се чувствуваше точно като едно от собствените си експериментални животни. За щастие, предния ден го бяха преместили от отделението за реанимация и точно като парче метал го бяха положили в луксозното крило на болницата. Опитвайки се да промени положението, в което лежеше, Чарлз усети ужасна болка, която стегна гърдите му като в огнен обръч. За момент задържа дъха си, питайки се дали не е отворил раната и зачака болката да се повтори. За радост това не се случи, но той остана да лежи абсолютно неподвижен, без смелост да помръдне. От лявата му страна, между ребрата, се подаваше каучукова тръба, която продължаваше надолу, до една бутилка на пода до леглото. Лявата му ръка беше опъната върху сложна система от жици и макари. Той беше обездвижен и оставен изцяло на добрата воля на персонала, дори по отношение на най-обикновените си жизнени потребности.

Тихо почукване привлече вниманието му. Преди да успее да отговори, вратата леко се отвори. Чарлз се боеше, че е лаборантът, който идваше на всеки четири часа, за да продуха белите му дробове, една процедура, която по болезненост можеше да се сравни само с изпитанията на Инквизицията. Но беше д-р Кайцман.

— Ще можете ли да издържите на една кратка визита? — попита той.

Чарлз кимна. Въпреки че нямаше особено желание за разговори, гореше от нетърпение да чуе какво става с Мишел. Катрин не успя да му каже нищо повече от това, че състоянието й не се беше влошило.

Д-р Кайцман неловко влезе в стаята и придърпа един от металните столове до леглото. Лицето му потръпна в обичайния си тик, който обикновено подсказваше напрежение и намести очилата си.

— Как се чувствате, Чарлз? — попита той.

— На върха — каза Чарлз, без да прикрива сарказма в думите си.

Говоренето, дори дишането, бяха рисковани работи и той очакваше болката да се върне всеки момент.

— Е, имам някои добри новини. Може да прибързвам малко, но мисля, че трябва да ви уведомя.

Чарлз не каза нищо. Напрегнато наблюдаваше изражението на онколога, със страх, да не би да даде прекалено голяма воля на надеждите си.

— Първо — каза д-р Кайцман, — Мишел реагира на радиотерапията изключително добре. Изглежда, че само една процедура беше достатъчна, за да премахне отражението, което болестта й беше дала върху централната нервна система. Сега Мишел отново е концентрирана и се ориентира добре.

Чарлз кимна, надявайки се, че това не е всичко, което д-р Кайцман беше дошъл да каже.

Последва тишина. После вратата рязко се разтвори и влезе лаборантът, бутащ пред себе си омразната апаратура за продухване на белите дробове.

— Време е за процедурата ви, д-р Мартел — бодро каза той, като че ли беше дошъл да му предложи някаква страшно приятна услуга.

Забелязвайки д-р Кайцман, лаборантът почтително спря.

— Извинете ме, докторе.

— Няма нищо — каза д-р Кайцман, видимо доволен от прекъсването. — Трябваше да тръгвам и без това. — После, поглеждайки към Чарлз, той каза: — Другото, което исках да ви съобщя, е, че левкемичните клетки на Мишел изглеждат почти напълно изчезнали. Мисля, че тя е в ремисия.

Чарлз усети да го облива гореща вълна.

— Господи! Това е великолепно! — каза развълнувано той. Тогава го проряза острата болка, която му напомни къде се намира.

— Наистина е! — отвърна д-р Кайцман. — Ние всички много се радваме. Кажете ми, Чарлз, какво направихте с Мишел, докато тя беше в къщата ви?

Чарлз с мъка сдържаше радостта си. Надеждите му литнаха високо. Може би Мишел беше излекувана. Може би всичко беше станало така, както беше предположил, че ще стане. Вдигайки поглед към Кайцман, Чарлз се поколеба за момент. Прецени, че на този етап не желае да навлиза в детайли и каза:

— Просто се опитах да стимулирам имунната й система.

— Искате да кажете, като използвахте спомагателно средство, като например BCG? — попита д-р Кайцман.

— Нещо подобно — отговори Чарлз. Не беше във форма, за да навлиза в научни дискусии.

— Е — каза д-р Кайцман, тръгвайки към вратата, — ще трябва да поговорим за това. Очевидно, каквото и да сте предприели, е помогнало на хемотерапията, която й беше дадена преди това в болницата. Не разбирам каква последователност сте приложили, но ще поговорим по това, когато се почувствате по-добре.

— Да — съгласи се Чарлз, — когато съм по-добре.

— Както и да е, сигурно знаете, че процесът по настойничеството беше прекратен. — Д-р Кайцман намести очилата си, кимна на лаборанта и излезе.

Радостната възбуда на Чарлз, предизвикана от новината на д-р Кайцман, притъпи болката от процедурата по-ефикасно от морфин. След като приключи с подготовката, лаборантът се отдръпна и машината за плюсово налягане вкара въздух в белите дробове на Чарлз, нещо, което никой пациент не би извършил сам върху себе си, поради невероятната болка. Процедурата продължи двадесет минути и когато лаборантът най-после си отиде, Чарлз беше изтощен. Въпреки нестихващата болка, той потъна в дълбок сън.

Несигурен колко време е спал, Чарлз се събуди от шум в другия край на стаята. Обърна глава към вратата и се изненада, когато видя, че не е сам. Там, на не повече от метър и половина от леглото, седеше д-р Карлос Ибанез. Със сключените в скута кокалести пръсти и разрошена посивяла коса, той изглеждаше остарял и крехък.

— Надявам се, че не ви безпокоя — кротко каза д-р Ибанез.

У Чарлз започна да се надига гняв, но когато си спомни новината на д-р Кайцман, гневът се стопи. Замести го пълна безучастност.

— Радвам се, че се оправяте така добре — каза д-р Ибанез. — Хирурзите ми казаха, че сте имали късмет.

„Късмет! Какъв относителен термин!“, помисли с раздразнение Чарлз.

— Мислите, че да ви прострелят в гърдите е късмет? — попита той.

— Нямах това предвид — с усмивка каза д-р Ибанез. — Това, че куршумът се е ударил в лявата ви ръка, явно е забавило скоростта му, така че, когато е навлязъл в гърдите ви, не е улучил сърцето. Това е било късмет.

Чарлз пак усети да го прерязва болка. Въпреки че не се смяташе за голям късметлия, сега нямаше настроение за спорове. Поклати леко глава, за да покаже, че е чул коментара на д-р Ибанез. А в действителност се питаше защо старецът беше дошъл.

— Чарлз! — каза д-р Ибанез с подновена сила. — Тук съм, за да преговаряме.

„Да преговаряме?“ — помисли Чарлз с недоумяващ поглед. — „За какво, по дяволите, говори той?“

— Мислих дълго, за всичко — каза д-р Ибанез. — И съм готов да призная, че съм допуснал някои грешки. Бих желал да ги компенсирам сега, ако вие желаете да съдействате.

Чарлз завъртя глава и загледа бутилките над себе си, съсредоточи вниманието си в интравенозната течност, процеждаща се капка по капка през микропорестия филтър. Положи усилия да се овладее, за да не каже на Ибанез да върви по дяволите.

Директорът зачака Чарлз да отговори, но когато разбра, че отговор няма да последва, прочисти гърлото си и каза:

— Позволете ми да бъда откровен, Чарлз. Зная, че можете да ни причините много неприятности сега, когато се превърнахте в един вид знаменитост. Но това няма да е добре за никого. Убедих борда на директорите да не повдига обвинения срещу вас и да бъдете върнат отново на работа…

— По дяволите с вашата работа — остро каза Чарлз. Изтръпна от болка.

— Добре — примирително каза д-р Ибанез. — Мога да ви разбера, ако не искате да се върнете в Уайнбъргър. Но съществуват и други институти, където можем да ви съдействаме да получите работа, която вие желаете, назначение, при което някой да не ви пречи да извършвате проучванията си.

Чарлз се замисли за Мишел, питайки се какво ли беше успял да постигне за нея. Наистина ли беше попаднал на нещо важно? Не знаеше все още, но трябваше да разбере. А за целта трябваше да разполага с лабораторно оборудване.

Обърна се и спря поглед върху лицето на д-р Ибанез. Противно на чувствата, които изпитваше към Морисън, Чарлз никога не беше мразил д-р Ибанез.

— Трябва да ви предупредя, че ако преговарям, ще поставя много изисквания. — Всъщност, Чарлз до сега въобще не беше мислил какво ще прави, след като оздравее. Но сега, докато лежеше тук и наблюдаваше директора, мислено бързо прехвърли всички алтернативи.

— Готов съм да посрещна изискванията ви, в случай че са разумни — каза д-р Ибанез.

— А какви са вашите условия към мен? — попита Чарлз.

— Само това, да не злепоставяте Уайнбъргър. Скандалът дотук беше достатъчен.

За секунда Чарлз не беше сигурен какво точно има предвид д-р Ибанез. Меко казано събитията от изминалата седмица го бяха шокирали поради осъзнаването на собствената му уязвимост и безсилие. Изолиран първо в дома си, после в отделението за реанимация, Чарлз не беше в състояние да обхване истинските размери на шума, който се беше вдигнал около името му и го беше направил централна фигура на средствата за масова информация. Тъй като беше известен учен, рискувал живота си, за да спаси дъщеря си, сега пресата с радост щеше да се вслушва във всяка критика, която той би отправил към Уайнбъргър, особено след неотдавнашните черни точки, които института си беше спечелил. Смътно Чарлз започна да оценява преимуществото си при предстоящите преговори.

— Добре — каза бавно той, — искам такава длъжност на научен работник, при която сам да си бъда началник.

— Това може да се уреди. Вече влязох в контакт с един приятел в Бъркли.

— И тези проучвания за „Кансеран“ — каза Чарлз. — Резултатите от всички вече проведени опити трябва да се изхвърлят. Лекарството трябва да се изследва отново, така, сякаш току-що сте го получили.

— Вече сме наясно по този въпрос — каза д-р Ибанез. — Започнахме съвсем ново изследване за токсичност.

Чарлз широко разтвори очи, изненадан от думите на Ибанез.

— И още, остава проблемът с „Рисайкъл Лтд“. Изхвърлянето на химикали в реката трябва да спре.

Д-р Ибанез кимна:

— Действията, предприети от вашия адвокат, предизвикаха намесата на Агенцията за опазване на околната среда и разбирам, че проблемът не след дълго ще бъде разрешен.

— И още — каза Чарлз, питайки се до къде ли може да продължи, — искам „Бруър Кемикълс“ да компенсира финансово загубата на семейство Шонхаузер. Не е нужно официално да обявяват името си.

— Мисля, че бих могъл да уредя това, особено ако остане анонимно.

Последва пауза.

— Нещо друго? — попита д-р Ибанез.

Чарлз беше удивен, че е съумял да стигне толкова далеч. Опита се да измисли още нещо, но не успя.

— Мисля, че това е всичко.

Д-р Ибанез се изправи и върна стола на мястото му до стената.

— Съжалявам, че ще ви изгубим, Чарлз. Наистина съжалявам.

Чарлз продължи да го наблюдава, докато излезе и тихо затвори вратата след себе си.

Чарлз реши, че ако изобщо някога пак прекосява страната, то ще го направи без деца и непременно с климатична инсталация. А пък ако се наложеше да избира между тези две възможности, непременно щеше да е поне първата. Трите му деца се бяха хванали гуша за гуша още от момента, в който напуснаха Ню Хемпшир, въпреки че сутринта бяха съвсем кротки, като че ли огромната шир на пустинята на щата Юта им беше вдъхнала почтително мълчание. Чарлз погледна назад през огледалото. Жан Пол седеше точно зад него и беше вперил поглед вън, през прозореца до себе си. До него беше Мишел, отегчена и неспокойно търсеща си занимание. Отзад, в най-отдалечения край на комбито, Чък си беше направил леговище. Четеше почти през цялото време учебник по химия, ако изобщо беше възможно да си го представи човек! Чарлз разтърси глава, казвайки си, че никога няма да бъде в състояние да проумее това момче, което сега беше заявило, че ще се яви на лятна сесия в университета. Чарлз беше неимоверно зарадван, когато синът му съобщи, че има намерение да става лекар, дори това да беше временна прищявка.

Когато пресичаха Боненвил Солт Флатс западно от Солт Лейк Сити, Чарлз хвърли поглед към съседната седалка, където беше Катрин. Тя се беше задълбочила в някаква бродерия още в началото на пътуването и явно мислите й бяха насочени изцяло към повтарящия се мотив. Но усетила вниманието на Чарлз, тя вдигна поглед и очите им се срещнаха. Независимо от досаждането на децата, двамата споделяха непрекъснато засилващата се радост, колкото повече ужасните преживявания от болестта на Мишел и от онази последна потресаваща сутрин избледняваха в миналото.

Катрин протегна ръка и я постави на коляното на Чарлз. Той беше загубил доста от теглото си, но на нея така й харесваше повече. И напрежението, което обикновено пристягаше бръчиците около очите му, беше изчезнало. За нейно облекчение, Чарлз най-после беше спокоен, хипнотизиран само от движението на пътя пред себе си и монотонните звуци наоколо.

— Колкото повече мисля за нещата, които се случиха, толкова по-малко ги разбирам — каза Катрин.

Чарлз се размърда на седалката, за да си намери положение, удобно за лявата му, все още гипсирана ръка. Въпреки че тепърва му предстоеше да обмисли повечето от чувствата си, свързани с преживяното, имаше едно нещо, в което се беше убедил. Катрин беше станала най-близкият му човек. А това само по себе си беше достатъчно, за да прецени, че дори само заради това си е струвало.

— Значи и ти си мислила? — каза Чарлз, давайки възможност на Катрин да продължи разговора, откъдето намери за добре.

Катрин продължи да прокарва през тъканта яката вълнена нишка.

— След целия хаос на опаковането на багажа и фактическото заминаване наистина нямах възможност да оценя какво точно се случи.

— Кое е нещото, което не разбираш? — попита Чарлз.

— Татко! — извика Жан Пол от задната седалка. — Играят ли голф в Бъркли? Искам да кажа, има ли лед и разни такива?

Извивайки силно врата си, за да види лицето на Жан Пол, Чарлз каза:

— Страхувам се, че няма лед. По-скоро е като непрекъсната пролет в Бъркли.

— Има ли граници глупостта ти? — попита Чък, почуквайки Жан Пол по главата.

— Млъквай — каза Жан Пол, като се извъртя назад и перна книгата на Чък. — Не говорех на теб.

— Добре, изпусни парата — грубо викна Чък. После, с по-спокоен глас, каза: — Може да се научиш да караш сърф, Жан Пол.

— Наистина ли? — попита Жан Пол и лицето му светна.

— Кара се сърф само в Южна Каролина — каза Чък, — където се събират всички откачалки.

— Виж само кой го казва — отвърна Жан Пол.

— Стига! — кресна Чарлз и изразително поклати глава, обърнат към Катрин.

— Всичко е наред — каза Катрин. — Успокоявам се, като ги слушам да се заяждат така. Значи нещата са нормални.

— Нормални? — саркастично се изсмя Чарлз.

— Както и да е — каза Катрин и отново погледна Чарлз. — Едно от нещата, които не разбирам, е, защо от Уайнбъргър си затвориха очите. И се надпреварваха да бъдат полезни при това.

— Аз също не можех да разбера — каза Чарлз, — докато не си спомних колко умен е всъщност д-р Ибанез. Той се страхуваше, че журналистите могат да се заинтересуват от случая. И тогава се ужаси, че аз бих могъл да се изкуша и да им разкажа какво мисля по въпроса за конкретните им ракови проучвания.

— Господи! Ако обществеността можеше да научи какво действително става! — каза Катрин.

— Предполагам, че ако бях истински умник, при преговорите щях да поискам и нова кола — каза Чарлз.

Мишел, която разсеяно беше слушала разговора на родителите си, отвори сака си и извади перуката си. Цветът беше най-близкия оттенък до кафявата коса на Катрин, който беше успяла да открие. Чарлз и Катрин бяха настоявали да купи черна, която да е като собствената й коса, но Мишел остана твърда на позициите си. Искаше й се да изглежда като Катрин, но сега вече се колебаеше. Мисълта, че й предстои ново училище, беше достатъчно ужасяваща и не беше нужно да добавя и притеснения за косата си. Най-после осъзна, че нямаше начин да бъде брюнетка няколко месеца, а после да стане чернокоса.

— Не искам да тръгвам на училище, докато косата ми не порасне — каза тя.

Чарлз погледна през рамо и видя Мишел разсеяно да си играе с перуката, така че се досети какво си мисли. Беше готов да започне да я критикува за глупостта да настоява да купят перука в неподходящ цвят, но се спря и тактично каза:

— Защо просто не ти купим друга? Може би черна този път?

— Татко! — викна Мишел. — Кажи на Жан Пол да ми върне перуката!

— Трябвало е да се родиш момиче, Жан Пол — каза Чарлз. — Изглеждаш хиляди пъти по-добре с перука.

— Жан Пол! — кресна Катрин, като се протегна назад, за да въздържи Мишел. — Върни перуката на сестра си!

— Добре, плешивке — разсмя се Жан Пол, като хвърли перуката по посока на сестра си и в същото време вдигна ръце да се предпази от последния от несполучливите удари на Мишел.

Чарлз и Катрин размениха погледи, твърде радостни да видят Мишел по-добре, та да й се карат. Още помнеха онези кошмарни дни, когато чакаха да видят дали експеримента на Чарлз ще даде резултат, дали Мишел ще се оправи. А после, когато това се случи, те трябваше да приемат факта, че никога няма да бъдат сигурни дали тя беше реагирала на имунологичните инжекции, или на хемотерапията, която беше получила преди Чарлз да я вземе от болницата.

— Дори лекарите не бяха сигурни, че твоите инжекции са довели до излекуването й, те никога не биха признали заслугата ти — каза Катрин.

Чарлз сви рамене.

— Никой не е в състояние да докаже каквото и да е, включително аз самият. Но все едно, след година или по-малко, аз би трябвало да стигна до отговора. Институтът в Бъркли е съгласен да ме остави да продължа работата си по моя метод за изследване на рака. С малко късмет ще мога да докажа, че това, което се случи с Мишел, беше първият пример как тялото мобилизира силите си, за да се излекува от вече настъпила левкемия. Ако това…

— Татко! — извика Жан Пол отзад. — Би ли спрял на следващата газостанция?

Чарлз забарабани с пръсти по волана, но Катрин протегна ръка и я сложи на рамото му. Той отпусна педала на газта.

— Следващият град е на осемдесет километра. Значи просто ще спра. Всички бихме могли да се пораздвижим.

Чарлз спря на следващата отбивка от шосето.

— Хайде, пръскайте се всички там до „00“, или каквото друго ви трябва.

— По-горещо е като от пещ — каза отчаяно Жан Пол, оглеждайки се за някакво прикритие.

Чарлз поведе Катрин по един стръмен склон, от който се разкриваше гледка на запад, към безводна, гола пустиня, простираща се до назъбени в далечината планини. Зад тях, в колата, Чък и Мишел спореха.

— Да — помисли си Чарлз. — Всичко е нормално.

— Никога не съм знаела, че пустинята е толкова красива — каза Катрин, хипнотизирана от пейзажа.

Чарлз пое дълбоко въздух.

— Почувствай само аромата. Той кара Шафсбъри да изглежда като от друга планета.

Чарлз обгърна Катрин с дясната си ръка.

— Знаеш ли какво ме плаши най-много — каза той.

— Какво?

— Започвам отново да се чувствам доволен.

— Не се тревожи за това — засмя се Катрин. — Почакай, докато стигнем до Бъркли и се окажем без къща, с малко пари и с три гладни хлапета.

Чарлз се усмихна.

— Права си. Все още има безброй възможности за катастрофа.

Епилог

Когато снеговете се стопиха във величествените Бели планини в Ню Хемпшир, стотици набъбнали потоци нахлуха в реката Потомак. За два дни само нивото й нарасна с повече от метър и доскоро мързеливото движение на водите й към океана, се превърна в бушуващ порой. Преминавайки през градчето Шафсбъри, бистрият поток се заблъска в старите гранитни кейове на изоставената фабрична сграда, разпръсквайки ситни капчици из въздуха, обагрени в цветовете на миниатюрни небесни дъги.

Със затопляне на времето зелените връхчета на нови кълнове разпукаха земята по бреговете на реката там, където по-рано почвата беше твърде отровна за тях. Дори в сянката на „Рисайкъл Лтд“, за пръв път от години се появиха попови лъжички и разпръснаха плашливите водни паяци, а игриви пъстърви заплуваха по пътя си на юг в отровените доскоро води.

Когато нощите станаха по-къси и се приближи горещото лято, една капчица бензол се появи на точката на свързване на отточната тръба в един от новите резервоари за химични отпадъци. Никой от онези, отговорни за състоянието на инсталациите, не беше разбрал докрай коварните свойства на бензола и от момента, в който първите молекули протекоха през новата система, те започнаха да разрушават каучуковите пръстени, използвани за уплътняване на тръбопровода.

Два месеца бяха необходими на отровната течност, докато си проправи път през каучука и капне върху гранитните блокове под резервоарите, но след първата капка новите последваха с нарастващо темпо. Отровните молекули следваха пътя на най-малкото съпротивление, пробивайки си път първо надолу през незалетите с бетонов разтвор блокове, после просмуквайки се настрани, докато достигнаха реката. Единственото доказателство за тяхното присъствие беше слабо ароматният и леко сладникав мирис.

Загинаха първо жабите, последваха ги рибите. И докато нивото на реката спадаше под лъчите на все по-жаркото лятно слънце, концентрацията на бензоловите молекули прогресивно нарастваше.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.